Любен Дилов
Парадоксът на огледалото

chitanka.info

Никой от моите читатели не знаеше, че когато се смееше над моите герои, се смееше над мен самия. Аз нямах нито един прекалено недостатък, който да надвишава останалите мои недостатъци, при това обаче в мен се обединяваха всички мерзости и пороци, които може изобщо да съществуват, от всекиго по малко и в такова голямо множество, каквото не съм срещал при никой човек.

Н. В. Гогол

Десети май

1.

За тридесетгодишния мъж не е нещо необикновено да сънува любовни сънища. Не е необикновено да ги сънува и по време на следобедната си дрямка, но когато един и същи или подобен сън те поставя в толкова смущаваща ситуация, колкото и да не вярваш в смисъла на сънищата, ще се запиташ кое предизвиква това отвратително сплитане на представи и асоциации в черепната ти кутия.

Красимир Герчев, добре запознат с модерните течения в психологията, знаеше, че няма основание да се плаши, и все пак не успя да предотврати едно лошо предчувствие. То дойде не толкова от самия сън, колкото от неколкократното му повторение през последните месеци. Герчев и сега не би му отделил повече внимание, ако не му предстоеше да пътува, ако не трябваше да изседи три часа сам в колата си — място идеално, за да те бомбардират всякакви съмнения, както ситните камъчета по пътя обстрелват лъскавите й калници.

Щом потегли от бензиностанцията, Красимир Герчев изведнъж реши да мине през подбалканския път. Вече взетото решение той мотивира пред себе си твърде обстоятелствено: Пътят е по-дълъг, но в тази си част е все още по-добър от варненския, Розовата долина и Шипченският проход заплащат щедро усилията на шофьора при хубаво време, а времето беше великолепно. Когато дълго не си излизал от София, такъв майски следобед не бива да се умъртвява с неналожително бързане. Той обичаше да пътува удобно, а в колата си имаше вграден касетофон, та можеше и да поработи, ако му хрумнеше нещо, така половината час в повече нямаше да бъде загубен… Още много неща си помисли и припомни, за да заглуши срама, че внезапната смяна на маршрута може би е била продиктувана от инстинктивното му желание да избегне предчувстваната неприятност.

Вече извън София, грабнат от веселата възбуда на скоростта, той се зае да си разчисти сметките с подмолното си суеверие. Беше човек, който не отлага нещата и твърде точно знае какво и как да го прави. Понякога такива хора са скучни, лишени от чувство за хумор, но Красимир Герчев в никакъв случай не можеше да бъде причислен към скучните, а хуморът заемаше голям дял от трудовия му делник на литературен критик, преподавател в университета и научен сътрудник в литературния институт — засега дори по-съществения дял. Той бе убеден, че няма нищо символно и предсказващо в който и да е сън. Някой би се гмурнал да търси по дъното на подобни сънища заровени в тинята комплекси или насила потопени желания, но тая леководолазна психологическа игра се самоопиянява от илюзорно преувеличените размери на предметите по дъното и от азотната пренаситеност на собствената си кръв. Доволен от сравнението си, Герчев, чието хоби бе тъкмо леководолазният спорт, заяви с научна добросъвестност на опонентите си: Не, ако трябва да се признае на сънуването някакво друго значение, освен една освободена от детерминираността и прагматизма на деня игра-почивка на мозъка ни, то би могло да се потърси само още в компромиса на съзнанието ни с абсурда. Нощем мозъкът ни усвоява онова, от което денем се плаши, примирява се с него и така поддържа равновесието в себе си.

Красимир Герчев умееше не само да мисли, но и да говори удивително гладко и гъвкаво, за страх на действителните си опоненти, които освен това се дразнеха от трудоспособността му и от бързината, с която пишеше трудовете си. Обвиненията им в повърхностна всеядност и в лекомислено самочувствие пред всяка научна тема навярно също се дължаха на завистта. Той пръв и доста години преди връстниците си вписа пред своето име трите респектиращи буквички на титлата „кандидат на филологическите науки“, пръв се сдоби с луксозна гарсониера, пръв си купи кола, а неговата кариера, започнала още в студентските години, изглеждаше все така неудържима.

И сега, справил се леко и елегантно с въображаемия си опонент, когото сполучливо нарече леководолаз на психологията, той елегантно се пресегна към касетофона, превключи го на запис, обърна касетката към празната й страна, продиктува в невидимия микрофон: А вицът не се плаши от абсурда, той го търси и скача върху него като мангуста върху кобра, за да спаси мозъка ни от отровата му. Той е нещо като бушон, предпазващ мозъчната ни инсталация от изгаряне при досега й с абсурдите.

Изключи касетофона и се загледа в асфалта, топъл и бляскав, какъвто щеше да излезе, непременно трябваше да излезе и докладът му пред теоретичната конференция по въпросите на хумора и сатирата. Допълнително щеше да реши кое сравнение да вложи в него — с мангустата или бушона, засега му се струваха еднакво хубави. Може би, ако ги разделеше, би намерил място и за двете…

И тогава той съгледа двете момичета край пътя. Те стояха в сянката на едно дърво: син пуловер, червен пуловер, червен панталон, син панталон, два еднотипни, напълнени до спукване сака край панталоните и ленивото спокойствие на дългогодишни звероукротителки, които знаят, че един техен поглед е достатъчен, за да преглътне ръмженето си и най-свирепият мотор. Герчев спря, въпреки че те с нищо не реагираха на приближаването му. Отвори задната врата и момичетата с битническо равнодушие се наведоха за саковете си. Едновременно спуснаха две дълги конски опашки, едната тъмноруса, другата тъмнокестенява, две еднакви чантички се разлюляха на раменете им — синя и червена, — момичетата еднакво бавно, в съгласуван ритъм и с уморено пренебрежение изминаха няколкото метра до колата. Той видя очертаната под пуловерите планинска верига на гърдите им, втората половина на която рязко и могъщо се издигаше над първата, както Рила се издига край невзрачната Верила, и слезе от колата, сякаш замаян от алпийска болест. Беше зарадван от това ново и последно противодействие на нелепия сън, който, повтаряйки за пети или шести път оная гнуснава ситуация, напираше да събуди у него съмнение в праволинейността на мъжките му влечения. И защото двете хубави момичета едва ли бяха поставени край пътя от някое злокобно провидение.

— Да турим саковете в багажника — предложи той, стараейки се да бъде делови и хладнокръвен в подножието на тия сини, главозамайващи върхове.

— Може — отвърнаха те и той се опита да види лицето над тях. — Ще ви смачкаме иначе костюма.

Официалният му костюм висеше на дясната задна врата върху широка закачалка, в полиетиленов плик.

— Едната ще мине отпред.

— Няма да мине — отвърна момичето, а лицето му се оказа точно толкова изненадващо строго, с иконно тънки и сериозни черти, колкото смущаващо богата и предизвикателно подвижна бе тая, сякаш непринадлежаща към него плът под синия пуловер.

— Така ще приказвате зад гърба ми, пък това не е прилично, нали? — потърси той съюзничеството на другото момиче.

То му се усмихна и с тази си усмивка спокойно можеше да влезе в най-луксозните модни списания. Беше такава красавица, че веднага би заличила образа на приятелката си в чието и да е мъжко съзнание, ако тя не го привличаше така неотразимо с магнетизма на алпийската болест. Герчев потърси и спасението си в тази усмивка, която явно го одобри. От облеклото до тембъра на гласа у него всичко отдавна бе премислено и отмерено, за да се харесва. Оранжевото поло, зеленото яке от естествен велур, модната кройка на карирания панталон, смачканата елегантност на леките италиански обувки, буйните бакенбарди, които компенсираха оредяващата растителност на темето, тъмните, също чуждестранни, очила, стойката му на плувец и гмуркач нямаха нищо общо с класическия тип научен работник или охтичаво трескав литератор. Гласът му, плътен, с изящна артикулация, можеше да бъде гордост за всеки актьор или радиоговорител, но притежаваше и един генетичен дефект, който Герчев умело криеше. Ако му се наложеше да изкрещи или високо да се засмее, едната гласна струна, кой знае защо, изпискваше съвсем по женски. Затова той говореше тихо, малко лениво и понякога дори се опиваше от овладяната мъжествена мелодика на гласа си, без обаче да забрави докрай оная сбъркана гласна струна, която дращеше в съзнанието му с ноктите на хроничен ларингит.

Той и в София се събираше с момичетата като на автостоп — от тук до тук, на доста къси разстояния. Така избягваше усложненията и не пречеше на работата си, макар протежиращите го професори да го увещаваха, че тъкмо това пречело, че крайно време било да се ожени. Но Красимир Герчев нямаше вкус към професорските дъщери. Модерните момичета, подмамени от трите буквички на титлата пред името му, от добре обзаведената гарсониера, от скъпата кола, от изненадващата за мъж с такова обществено положение напористост на флирта му, влизаха като на конвейер в свободните часове на неговия живот. При излизането си обаче не показваха кой знае какво съжаление, по-скоро обратното: веднага прекратяваха опитите да го оженят за себе си, а още по-странното бе, че не му се сърдеха, оставаха си негови приятелки и като в мълчалив заговор поддържаха славата му на бляскав мъж.

Сигурно би било пресилено да се подозират в отмъстителното желание и другите им съпернички да попаднат в същата примамлива, но илюзорна клопка. Такъв мотив е обидно примитивен за жените, чиято природа сме длъжни да уважаваме, а в случая е и неуместно да ровим за по-сложни неща, ако има изобщо такива, в тази съвсем не важна страна от живота на Красимир Герчев. Завистниците му и така го правят с достойна за по-благородни цели страст, като не се спират дори пред чудовищното твърдение, че в неговата артистично обзаведена гарсониера не се правело нищо друго, освен да се пие уиски и кафе и да се разговаря на литературни теми…

Простете ми, другарю следовател, че започвам толкова издалеч, с пътуването на Красимир Герчев. Двете момичета, уверявам ви, не играят никаква съществена роля в последвалите събития. Разказвам за тях само защото тъкмо те и някои черти в характера на моя отколешен познат стоят в началото на произшествията, с чието разследване сте натоварен. И за да докажа, че е наивно да се поддаваме на мистиката, в която горкият Герчев на края все пак бе готов да повярва. Той стана съвсем случайна жертва на своя опит да диктува собствената си съдба. Ако беше минал като всички благоразумни собственици на леки коли през северния път, нямаше да пристигне много часове по-късно от предвиденото, но точно навреме, за да забърка и себе си, и мен в тази ужасна история.

2.

— На сватба ли отивате? — попита го едното от момичетата.

Герчев още не ги различаваше по гласовете, но остана доволен от въпроса. Тактиката да не им се натрапва даваше резултат. Той хвърли поглед в огледалото за обратно виждане, където се мярваше ту руса, ту кестенява коса, и отвърна, че покрай другото щял да изнася на едно място доклад.

— Ауу, докладчик! Леле, къде попаднахме! — изписка мелодично момичето и той реши, че това може да бъде само русата красавица.

— Имам ли вид на професионален докладчик?

Подхвърли го през рамо с весела самоувереност, породена от спомена за ония омачкани и гладни лектори, които разнасяха скучната си просвета из провинцията. Но понеже суетата му бе канализирана от добро възпитание, не побърза да им разкрива кой е и какъв доклад ще изнася. Избра касетка с музика, каквато би трябвало да се харесва на такива момичета. Поразочарова се, че не почнаха да гадаят каква е професията му, но пак не избърза да ги заинтригува с нещо. Отне газта за няколко мига и с риск да не вижда добре пътя зад себе си наклони още огледалцето. Сега можеше да зърва сегиз-тогиз по-нужните му части на моминските лица. Тъкмо в този момент русата бе се наклонила към приятелката си и той прочете от пъргавите й устнички, умело откроени с малко грим на много бялото лице:

— Какво сега, ще пасем ли?

Иконно строгата й приятелка се разкикоти като селско момиче и по същия начин запуши с длан устата си. Бе усетила, че ги гледа в огледалото. Герчев се засегна:

— Ето че започнахте да говорите зад гърба ми!

— Нищо лошо не казах — увери го красавицата, докато едрогърдата икона бе свалила ръката си и дръзко му се хилеше в огледалото. — Аз само така… имах пред вид бакенбардите.

— Не ви ли харесват?

— Напротив! — възрази момичето, но смехът изду бяло-розовите бузки, та обяснението излезе накъсано: — За… затова попитах Ани дали днеска ще пасем.

Кандидатът на филологическите науки не разбра откъде тук бе изврял смехът им. Свикнал да умъртвява вицовете, за да ги анализира, особено откакто започна да пише обемистото си изследване с внушителното заглавие „Опит за една съвременна теория на вица“, мозъкът му не овладя поантата. А и пътят отново завъртя колата в двоен завой, та изискваше повече внимание. Сините алпийски върхове използваха това, за да се осведомят най-после докъде ще ги закара. Гласът им бе контрастно мек и нисък, сякаш те го смазваха с тежестта си. Герчев показа, че не им се сърди:

— Докъдето заповядате.

— О, няма да ви стигне бензинът!

— Толкова ли е далече?

— До Токио! — звънко се намеси русата.

Сега той вече ги различаваше, та благоразумно върна огледалото на мястото му. Мислеше си коя от двете би могла да бъде обект на предпочитанието му, поядоса се на природата, че не бе вдигнала тия примамливи върхове под червения пуловер, но повече с резигнация, защото сега нямаше време за приключения. Затова и не намери какво друго да отвърне, освен да попита какво ще правят в Токио.

— Подали сме заявление за гейши — отговори толкова сериозно иконно-строгата Ани, че това му прозвуча като хитро самопредлагане и ловджийският трепет в гърдите му възликува.

— Хайде да отложим за малко Токио, нямам бензин! Но до Габрово с удоволствие…

— Ааа, там ще ни отрежат опашките! — извика русата красота.

Герчев се засмя предпазливо, та да не изтърве дефектната си гласна струна.

— Обичам веселите момичета. Разрешете да запитам какви сте, що сте, както се питат хората, когато пътуват заедно.

— Обществото ни нарича „млади специалистки“ — побърза да отговори Ани, очевидно за да предварди бъбривостта на приятелката си, но тя продължи да се бори за инициативата:

— И ни разпределя, както си ще…

— И комуто си ще — добави в същия тон мургавата строгост, за да приключи неприятната й тема. — Така че, ако ви трябва някоя от нас, обърнете се към обществото.

Думите й издаваха опасна интелигентност, която или щеше да провали, или да направи особено вълнуваща баналната иначе автостоповска история. Герчев поиска да я предизвика и накаже, защото отпращането му към обществото недвусмислено го предупреждаваше да не иска от тях специални благодарности за услугата:

— А ако ми потрябвате и двете?

Сините върхове отвърнаха с почти враждебно ехо:

— Може. Нали ви казах, заедно ни разпределят.

Не, това момиче не ставаше за модерната любовна игра, каквато въображението на Красимир Герчев не бе пропуснало да му изобрази — въпреки привидното леконравие на откровено съблазнителното й тяло. За да преодолее неизбежната след такъв отговор пауза, той смени касетката, погледна въртящия се от лявата му страна пейзаж, на който бе възнамерявал да се любува, загрижено отбеляза краткостта на пролетния ден. Бе се поуспал следобеда. По склоновете на планината се свличаха черните лавини на сенките, сините върхове бяха изсивели. Цъфналите акации изглеждаха като опръскани с кал, сред черните храсталаци тук и там проблясваше някоя подранила роза, а лавандуловите ниви прелитаха край колата, като носени от вятъра нежновиолетови фъндъци мъгла. Наложи му се да свали разкрасяващите го чуждестранни очила. Помоли ги:

— Разкажете някой виц. — И неволно им каза кой е и за къде е тръгнал.

— Знаем само мръсни — рече строгата Ани с непонятното за едно момиче желание да го отблъсне от себе си, а русото се опита да я поправи: знаели много вицове, но действително не ставали за научна работа.

— Политически събирате ли? — попита Ани и той, вбесен от коварството й, едва овладя гласа си, за да обясни, че изследвал само техниката и общата психология на вица, а конкретното съдържание не го интересувало, то било предмет на социалната психология.

— Аха — каза Ани и не скри под привидното си съгласие своето тържествуване. — Има ли у нас такава наука?

— Ако не ми разкажете един виц, ще ви сваля насред пътя — заплаши я Герчев, та да избегне конфликта. — Това е таксата за превоза.

— О, нямате вид на толкова непретенциозен! — възкликна тя с по-добър тон и окончателно предизвика мъжките му амбиции.

Но русата красавица чистосърдечно се мъчеше да намери с какво да се издължи:

— Един за автостоп… Вие сигурно го знаете, щом сте такъв специалист…

Герчев побърза да я увери, че не знае толкова много, и уж изключвайки музиката, превключи касетофона, решил да пожертва част от музикалния запис. Това, че вицът щеше да бъде за автостоп, отново прозвуча като самопредлагане.

Момичето заразказва родения още в зората на автостопското движение анекдот — как един взел на пътя жена, която пътувала за Варна, как по някое време казал, че скоро не бил карал за Варна бременна жена, от което тя се възмутила: „Но аз не съм бременна!“, а той отвърнал, че и до Варна било още далече.

Герчев не разбра веднага вица — по-късно щеше да го анализира, — но недвусмисленият намек в него го накара да забрави дефектната си гласна струна. Заедно с радостния смях на кандидата на филологическите науки в колата звънна стъклено и гласът на една кандидатка.

За втори виц обаче не остана дреме. Карлово се разстла под баира, над чието било изскочиха. Залязващото слънце бе подпалило оранжеви пожари по покривите на тракторния завод и оранжериите в отвъдния му край. Герчев, уплашен за следващия запис, спря касетофона и чу Ани да казва, че били до Карлово. Все още развълнуван от вица, Герчев сдържано изрази съжалението си и сдържано им предложи да пият по едно кафе. Нуждаел се от малко ободряване, предстояло му да минава през планината. Ани изненадващо се съгласи без всякакво колебание, а в сладкарницата не само му позволи да изяви бляскаво качествата си, но го и подтикваше с почти влюбени погледи.

Оказа се, че имат време не само за едно кафе, което ги направи още по-загадъчни, защото така и не му довериха за какво идват в Карлово. Разходиха се из града, вече по тъмно огледаха историческите сгради, момичетата сякаш бяха готови цяла нощ да вървят от двете му страни и да се смеят на остроумните му разкази, приеха веднага и предложението му да вечерят заедно. Той не пожали парите си, защото се чувстваше влюбен. Вече не знаеше точно в коя и всъщност беше влюбен не в момичетата, а в себе си — какъвто се виждаше в очите им. Нарцисизмът му бе се пробудил още когато на входа събра погледите на местните посетители с елегантната си самоувереност и с конвоя си от две сияещо весели хубавици.

Ако трябва да бъдем точни, погледите на местните посетители го прескачаха като досадно, малко препятствие по пътя им към главозамайващите сини върхове на Аниния пуловер, разпалили у тях позагасналата туристическа страст. Ани сякаш бе забравила да бъде строга. От време на време само внезапно се смущаваше от гърдите си и се опитваше да ги скрие зад тъничките си ръце или като се приведеше над масата, но от това те се раздвижваха и очевидно еманципирани от всякакви копринени и дантелени окови, още по-предизвикателно демонстрираха на ресторанта своята свобода и властност.

Навярно от благодарност момичетата го засищаха с такива смешни вицове, че кандидатката в гласа му окончателно се самозабрави. Напук на модните диети те ядоха и пиха като изпечени гуляйджийки, а когато го изпратиха до колата, строгата Ани пак така изненадващо влезе в прегръдката му и той се усети като на въздушна възглавница. Миг преди устните му да я докоснат обаче, тя извърна глава към приятелката си с подозрителна безпомощност:

— Какво да се прави?

Нели се изпъна като театрална самодейка, отметна русата си опашка и произнесе драматично:

— Умри, но целувка без любов не давай!

Явно му играеха заучен номер, но замаян от топлината на синия пуловер и червеното вино, Герчев не се разсърди, а кандидатката на филологическите науки в гърлото му изписка щастливо:

— Ааа, вие сте чели дори Чернишевски!

— По телевизията — призна си простодушната руса хубавица. — Имаме общ телевизор.

После все пак се целуваха. Не той — не му позволиха. Те го целунаха поред, всяка по три пъти, весело и звучно, еднакво весело и еднакво звучно. Стреснаха се от визитната картичка, която им подаде, награбиха саковете си от багажника и забравиха да му дадат собствения си адрес. Натяквайки го зад волана, за четвърти път го мляснаха по бакенбардите. Той зацвили от възторг, спомнил си въпроса на Нели „Ще пасем ли днеска?“, а те му викаха в хор: Ще се видим на карнавала! И му махаха, феерично червени от задните стопове на колата и още по-загадъчни.

Беше миг, който нямаше да угасне на провинциално тъмния карловски площад. Сред баровите светлини в душата на Красимир Герчев по винени талази и над сини върхове продължиха да се веят като пътеводни знамена две конски опашки, загубили сега отличаващия ги цвят. Но той не хукна подире им. Караше предпазливо, защото беше пил и за да има възможност да преживее още веднъж всичко онова, което би разказвал на приятелите си в София. Гласовете в магнетофонната касетка щяха да подкрепят убедително всеки негов разказ.

Благоразумието му, отрезвено от фаровете на насрещните коли, му нашепваше, че момичетата едва ли ще дойдат в Габрово за карнавала, макар да твърдяха, че носели в саковете си костюми на гейши, че това те сигурно в последния момент бяха го измислили, че и в София няма да го потърсят, но то не успя да го зарази с тъгата на мимолетността. Амбициите му спрямо тях отзвучаваха в едно полумеланхолично задоволство.

3.

Красимир Герчев не обичаше цинизмите. Когато стана шофьор обаче, той, който някога бе предизвикал смеха на състудентите си, предлагайки на едно събрание комсомолците да се задължат да не псуват, изведнъж усети ругатнята като необходим отдушник за психическото напрежение зад волана. Анализира това явление, призна правото му да съществува и съзнателно потърси подходящи ругатни за колегите си, които утежняваха живота му по шосетата. Отказа се да търси в тях изящество, защото тогава те губеха лечителния си ефект, но държеше за социалния смисъл и минимум остроумие. А понеже такива трудно се намираха, понеже трябваше да има и разнообразие, той често ги сменяваше, докато окончателно се привърза към две от тях.

Първата момичетата възнаградиха с разбиращ смях. Когато на един от завоите пред Карлово някакъв мерцедес изскочи насреща му отсам осевата линия, Герчев, едва нехлътнал зад банкета на пътя, за да избегне сблъскването, викна: „Ей, мотокантроп такъв, накъде бе!“ После обясни на момичетата, че едната линия в еволюцията на човека вървяла така: австралопитек, питекантроп, мотокантроп…

Втората ругатня той се пазеше да произнася пред жени, но преминаването на планината през Шипченския проход по тъмно я изтръгваше от устата му всеки път, щом се задаваше някой закъснял като него и като него предпазлив водач, който също предпочиташе да не гаси дългите си фарове при разминаването. „Копеле фанфаронско!“ — кряскаше му кандидатът и с облекчение излязъл от поредната опасност, кичеше любимия си епитет с бароково усложнени езикови украшения. Пролетната мъгла тегнеше над серпентините на пътя като мокър дунапрен, обилно полирайки шосето, и засилваше обикновените му следалкохолни угризения. Той рядко пиеше и пиеше малко, а още по-рядко сядаше зад волана в такива случаи, но угризения изпитваше винаги, та не пропускаше да назовава и себе си „копеле фанфаронско“. Момичетата не руга. Бе достатъчно справедлив, за да не осъжда другиго след подобни приключения, които изяждаха лакомо част от работното и мисловното му време, но си оставаха неизбежни, ако не искаше преждевременно да хлътне във вълчата яма на брака, а същевременно да не създава у другите непристойни мнения.

И така, като прибавяше след всяко поднасяне на задните гуми по хлъзгавия наклон към к.ф.н.-то пред името си още две думички, започващи с „к“ и „ф“, Красимир Герчев все пак пристигна благополучно. Долната му фланелка обаче и полото сами бяха се превърнали в студенеещо мокър дунапрен, а той беше толкова нервен, че в това състояние едва ли би било възможно да даде друг обрат на последвалите събития.

Не само площадчето пред хотела, всяка педя паваж из околните улички бе заета от заспали в предполунощен сън коли. Градът, като повечето окръжни центрове, пак посрещаше някакви гости или участници в съвещания и конференции, а и наближаващият фестивал на хумора и сатирата бе събрал вече за подготовката си софийските и чуждестранните специалисти.

Умората и изгледът да са заели мястото му в хотела накараха Герчев да обиколи два пъти квартала, минавайки край празните места, без да ги забележи. Когато най-после спря в една осветена само от фаровете му уличка, той бе загубил представа за посоките. Ниските къщи от двете й страни също спяха в зашумените си, черни като пещери дворове. Той слезе, разкърши рамене, нощният хлад вкорави потта на гърба му. Нищо не му подсказваше накъде да тръгне. Хотелът беше висок и би трябвало да го вижда, но хоризонтът над къщите се гънеше лилаво-черен и пуст. Тук и там между пролетните облаци мъждукаха анемични звездици. Обадиха се два славея, може би разбудени от него, а пропяването им, сънено и недоволно, приличаше на кратък и неласкав коментар за неговото пристигане.

Герчев ядосано заключи колата, не взе багажа. Щеше да потърси най-напред хотела и по-близко за паркиране място. Улицата, поради стръмния си наклон с едър паваж, оживено затъркаля звука на стъпките му, удвои ги. Герчев се озърна, погледът му боязливо се блъсна в мрака и той забърза към пресечката, от която бе влязъл, а някой като че ли също забърза подире му.

Пресечката се оказа по-гостолюбива. Над левия й край, по-ниския, лежеше комбинезоноцветно сияние, което сигурно идеше от неоновия надпис на хотела. Между светещите като локви покриви на единично разположени автомобили зееха черните ровове на празни пространства. Герчев не продължи по-нататък. Върна се за колата и този път не чуваше друго освен шамарения плясък на тънките си подметки по сиенитния паваж. Когато я наближи обаче, нещо се размърда край нея.

— Добър вечер — каза човекът и отново се сля с неподвижността на колата. Тялото му изпъкваше върху безформената й маса като грозен израстък.

Герчев направи още няколко крачки и запита: „Какво има?“ — с малодушие, което искаше да мине за строгост.

— Моля ви, дайте ми дрехи. Моите се повредиха.

По тялото на човека се чернееха парцали, отблъскващо се сивееше плът, лицето му изглеждаше силно обгорено или опушено, а сред него, плашещо неподвижни, лъщяха елипсите на очите. Най-странен обаче бе гласът му. Мъжът не произнесе думите си нито като крадец, нито като изпаднал в беда или поне разтърсен от премеждието си човек, а с някакво констатиращо равнодушие, идещо навярно от едно непоклатимо самочувствие. Отгоре на всичко употреби смехотворно нелепата дума „повредиха“, когато парцалите по него не приличаха дори на остатъци от дрехи, а на големи саждени петна.

— Кой ви е наредил така? — опита Герчев да засегне самочувствието му.

— Трябват ми дрехи — повтори странникът своята равнодушна констатация.

— Виждам. Но аз не съм оттука, мога сама да ви закарам до дома ви или…?

— Дрехи ми трябват.

— Казах ви, ако искате… ако нещо се е случило, може и в милицията да ви закарам или в болницата…

— Не бива да се показвам в този вид. Дрехи ми дайте.

— Слушайте, аз ви предложих помощта си. Повече не мога да направя за вас.

Герчев демонстративно вдигна часовника към лицето си. Ако минеше дванайсет, положително щяха да дадат стаята му. Във вицовата си колекция той имаше преписана от някакъв провинциален хотел обява: „Стая за майки — еди-коя си, стая за жени — еди-коя си. След полунощ същите се отдават на други.“ Но не само заради тъмнината не видя колко е часът. Онзи пристъпи крачка напред — толкова бърза, че Герчев, залисан с часовника, не успя да се дръпне. Сега щеше да заприлича вече на страх. Човекът обаче не промени гласа си:

— Дайте ми вашите дрехи. Утре ще ги върна.

— Как така ще ти дам дрехите си бе! — издаде се страхът на Красимир Герчев чрез дефектната му гласна струна.

— В колата имате други.

— Нямам дрехи за даване!

— Тук хората не си ли помагат?

Въпросът снижи предконфликтното напрежение и Герчев облекчено си пое дъх:

— Когато се познават, когато са близки, — но пак усети криминалната мистериозност в поведението на непознатия. Кой знае в каква история щеше да го забърка!

— Само тогава ли? — запита онзи без учудване, без осъждане, без подигравка и додаде със същата чудовищна безизразност: — Може и ние да станем близки.

— С непознати не мога да ставам близък.

— А като се запознаем?

— Аз не се запознавам с непознати.

— Как така?

— Така! — кипна Герчев заради неволно изтърсената глупост. — Освободете ми пътя, че бързам!

Той се опита да мине край него, но го хванаха за лакътя. Не беше ръка, а някакво желязо, водопроводна тръба някаква, която плисна чак до рамото му един студен спазъм.

— Моля ви — каза непознатият и отново това не прозвуча като молба.

Герчев се дръпна без успех, изврещя, загубил окончателно контрола над гласа си:

— Пусни ме, ще ти друсна един!

— Негодник! — викна изведнъж непознатият, а пръстите му смляха крехкия лакът на филолога.

Герчев замахна със свободната си ръка, но друго такова желязо я пресрещна във въздуха. Нападателят закрещя със смазващо познати дрезгавини в също променения си глас:

— Хулиган! Зъбите ти ще избия, мотокантроп такъв…

Лицето му, на педя от очите на Герчев, се кривеше в страшни гримаси; тези гримаси също така го пронизваха с нещо познато.

Кандидатът на филологическите науки изхърка едно „Пуснете ме!“ — една обезсилена молба, бликнала от осъзнаването, че в следващия миг ще падне на колене или кой знае на какво, защото коленете му вече ги нямаше.

— Няма да те пусна, копеле фанфаронско! На милицията ще те дам… — продължи нападателят като в опиянение да имитира гласа му и това окончателно го довърши.

След няколко мига край колата останаха да се белеят само едни луксозни гащета, наречени от модата „слипове“, и една луксозна долна фланелка, все още наричана от търговците „юнашка“. След още няколко мига кандидатът на филологическите науки видя две-три звезди да се люлеят по тъмните вълни на пролетното небе. Той опипа тялото си, стигна до паяжинната мекота на слиповете — поне съвсем без гащи не бе останал! — и бавно се вдигна, зашеметен всъщност не от падането, а от непонятността на произшествието, от това, че тъкмо на него е било възможно да се случи такова нещо. Друга болка освен в лакътя не усещаше — следователно онзи не беше го бил, не бе насилвал крайниците му, но как бе успял тогава така мигновено да съблече почти всичко от него? Че и обувките, че и чорапите…

Паветата захапаха с ледени муцуни нежните му ходила. Герчев докуцука до предната врата, хвана се за дръжката й, посегна с другата ръка за ключовете. На мястото на джоба обаче пръстите му отново напипаха опънатата по кокалестия хълбок паяжина на долните гащета. Официалният костюм висеше недостижим на закачалката, в полиетиленовия плик, отвъд плътно затвореното стъкло…

Не е ли досадна цялата тази обстоятелственост, с която разказвам, другарю следовател? Не ме убеждавайте в обратното и не ме утешавайте, че била нужна — аз съм хуморист по професия, а на хумористите подробностите действат като камъчета в неизчистен ориз. Позволете ми да прескоча поне описанието какво е правил Красимир Герчев гол на улицата, преди да попадне при вас. Гол дотолкова, доколкото луксозната фланелка и луксозните слипове са предназначени да се показваш с тях пред любимата си или в краен случай пред собствената си съпруга, не и пред други хора. Аз познавам отдавна Красимир Герчев и знам, че да бъде видян от габровци в такова състояние, преди да го видят на трибуната като докладчик, е за него повече от непоносимо. Всеки би бил смешен в същото положение, а няма нищо по-болезнено от това, да бъдеш осмиван несправедливо. Аз сигурно имам не едно прегрешение в тази посока и неведнъж са ме съдили героите на фейлетоните ми, но тук съвестта ми категорично възразява.

На това място, преди да продължа показанията си, аз исках всъщност само да ви припомня, че ако изключим хремата, на Красимир Герчев не са нанесени нито телесни повреди, нито пък материални щети. Дрехите му бяха върнати още на другия ден, и то доброволно. Подчертавам го не за да оправдая нападателя — все пак той си е послужил с някаква, макар и неустановена засега форма на насилие. Той обаче е бил принуден да го стори от независещи от него обстоятелства и сили, допълнително е бил провокиран и от поведението на самия Герчев. С това аз още веднъж изказвам твърдото си убеждение, че той в нищо не е виновен. По този начин, разбира се, аз утежнявам собственото си положение — да убиеш невинен винаги ще изглежда по-осъдително. Проблемът за вината обаче, според философите, е един от най-сложните проблеми на човечеството; отгоре на всичко вината, казват, била и исторически определена морално-правна категория, така че става съмнително имаме ли право ние да го съдим.

Аз също съм юрист по образование, знаете това. Шест семестъра право сигурно ви се виждат смешно малко, но са предостатъчно, за да узнае човек, че проблемът за вината никога не е бил и никога не бива да става монопол на юристите. Може би ви е известен старият афоризъм, че войната е прекалено сериозно нещо, за да бъде оставена само в ръцете на генералите. В седмия си семестър на едно семинарно упражнение аз го перифразирах така: „Вината на човека е прекалено сериозно нещо, за да бъде оставена само в ръцете на съдиите.“ И за да бъда последователен, напуснах университета. Преди да ме изгонят.

Моля, не схващайте думите ми като опит да поставя под съмнение компетентността на правосъдието или да се самооневинявам! Просто настоявам да гледате на мен като на равноправен сътрудник в следствието. Аз не се отричам от предварителните си показания. Вината ми е очевидна, моите пръстови отпечатъци върху дръжката на пистолета са повече от красноречиви, но дали действително съм убиец, е въпрос, който, повярвайте ми, измъчва мен стократно по-силно, отколкото всеки професионален следовател.

Който пише, загубва невинността си, е казал още мъдрецът Гьоте. А загубвайки невинността си (простете за нахалството ми да се опитвам да отгатна продължението в мисълта на великия човек!), загубвайки невинността си, пишещият, ако не е страхливец, ако не е подлец, през целия си живот се сражава с проблема за собствената си вина и за вината на другите.

Надявам се, другарю следовател, че ще оцените поне стремежа ми да разказвам нещата безпристрастно и точно — нещо, което е несвойствено, бих казал, направо противоприродно за хумориста. Надявам се да отдадете дължимото и на усилията ми да пиша благопристойно, в стила на нашата литература, за която открай време благопристойността е стояла понякога дори и над истината. Евентуалните нарушения на нейните строги закони ще се дължат на това, че аз все пак пиша показания, а вие добре знаете как се говори в съдебна зала. Ще си позволя и друго нарушение: тъй като наближава моментът на моето пряко вмешателство в тази история, ще говоря за себе си в трето лице. По-лесно е да изречеш истините за себе си, като ги приписваш другиму. А аз съм решил наистина да не скривам нищо, което по някакъв начин е свързано с участието ми в мистериозните събития през тези няколко дни в Габрово.

Надявам се още, другарю следовател, вие, като съвременен юрист, да не споделяте старото предубеждение, че от писателя не ставало нито надежден свидетел, нито удобен за правосъдието подсъдим.

4.

По времето, когато Красимир Герчев зъзне гол из улиците, трезвият, известен със своята пестеливост, с предприемчивостта си и с разумното си отношение към духовния живот габровец се намира в леглото си.

Театърът е спуснал вече завесата си под носа му, сякаш му е заявил да не го завира там, където не му е работата. Келнерът му е представил сметката с познатата физиономия: щом си тука, значи, имаш излишни пари и няма що да надничаш в нея! А верният на традиционната пестеливост управител в същия миг му гаси лампите над главата. Красивата говорителка от телевизията единствена му е пожелала любезно „Лека нощ“ с една полуусмивка — също е уморена, горката, та няма сили за цяла. И, отблъсквайки се безшумно като лодка от пристана на действителността, габровецът, който в тези дни вече нетърпеливо очаква карнавала, отново вижда да се задава насреща му насрещният производствен план.

По същото време навън са още само младежите. Не бива да им се сърдим — месец май е. Брадатият румънски оркестър в ресторанта е разбушувал кръвта им, а певицата цяла вечер на всякакви езици, ту със заговорнически шепот, ту с агитаторски викове, ги е убеждавала, че любовта е много по-важна, от всичко.

По същото време необикновено просторното дори за модерен хотел фоайе на „Балкан“ още е пълно с хора. Естествено, те не са габровци. Това са командировани, на които не достигат парите да довършат разговорите си в бара и с вдървена небрежност се изтягат в креслата — средна ръка чиновници, искащи да минат за светски лъвове. Чужденците нямат нужда да демонстрират колко у дома си се чувстват и стоят прави. Но пък са по-шумни, защото не са пили на своя сметка. Още по-шумно се смеят и говорят ония, които са им дали вечерята. Изобщо часът след затварянето на ресторанта е най-оживеният във фоайето на хотела и най-тежкият за Мимето на рецепцията. По някаква странна административна логика тъкмо вечер на рецепцията дежури само един човек — когато по десет души едновременно искат ключовете си, когато по десет души едновременно искат да използват намалената нощна тарифа за междуградски разговори, а телефонистката също си е отишла, когато по десет души едновременно поръчват да бъдат събудени утре или питат какво да правят с мръсните си ризи, когато всяка минута пристига някой закъснял несретник да моли за легло. Когато всеки самотник, преди да легне да спи, настоява да пофлиртува с хубавицата от рецепцията.

На улицата малцина биха се обърнали подир Мимето, но всяко хотелско момиче е примамливо, защото е последното, чийто образ гостът отнася със себе си, за да запълни неуютната стая с удобното легло. Мимето знае това и, общо взето, умее да флиртува до границата на позволеното, но по това време има много работа и е принудена да бъде нелюбезна към застояващите се. Бърза да ги отпрати, та да се заеме с учебника по френски. Неучтива е и към поредния гражданин, който, разбутвайки с лакти очакващите вниманието й, поисква единична стая с баня, сякаш си поисква цигари от будката. Няма, казва Мимето, без да вдигне глава за обяснение, че това не е будка, а представителен хотел, в който могат да се намерят цигари от целия свят, но със стаите въпросът не стои така. А в другите? — пита гражданинът. И в другите няма, проверявах вече. А някакви други възможности? — упорства той. Частни квартири, но вече е късно, бюрото е затворено. После тя дълго не чува гласа, успява да донапише нещо в хотелската книга, преобръща листа, забравила го е вече, но той я стряска с нов въпрос: дали не можел да използва тоалетната.

— Ей там — посочва с досада тя. — В бара слезте. — Но при такъв въпрос вече е длъжна да погледне нагоре. Вижда мазно зелено яке от фина кожа, поло в цвят между керемида и охра — съчетание, което може да събуди уважението й, лицето над високата яка на полото обаче бързо се извръща и в спомена й то остава само като неясно жълтеникавосиво петно с кални сенки около очите и по скулите. И в гръб властната му осанка не говори, че е човек, готвещ се да спи в тоалетната или да върши там нещо нередно, но Мимето все пак трябва да види лицето му.

— Ало, другарю… — Той се спира някак без желание, показва й само един странен, като че ли опушен от пожарен дим профил. — Минете след половин час. Има едно-две резервирани легла, ако хората не дойдат… А тоалетната е зад оная стена и надолу по стълбите.

— Благодаря — отвръща сухо другарят, а Мимето се учудва на внезапната си мекосърдечност и вече не е сигурна дали наистина ще му даде незаетата стая.

След половин час фоайето е почти опустяло. Командированите са разнесли по стаите си възбледите устни и възпълните бедра на Мимето, а на рецепцията свойски се е облакътил столичният писател Деян Драмов и разлиства учебника й по френски.

(Това име, което ви е познато от „Стършел“ и хумористичните страници на вестниците, не е псевдоним, другарю следовател, то е истинското ми име. За съжаление хората обикновено го приемат иначе, та ме карат да се срамувам заради безвкусицата, която ми приписват по този начин. Какво да правя, като дядо ми е преселник от Драма, а пък лозенските майки се надпреварват да кръщават синовете си Дейо и Деян, белки не наследят шопския им мързел? Ето как животът сам ни прави смешни! Когато пишех първите си фейлетони, много исках да го сменя, но тогавашният главен редактор на „Стършел“ ме убеди, че никой не бил в състояние да измисли по-идиотски псевдоним за един хуморист от това име.)

— Жорж Санд чела ли си? — пита Деян Драмов момичето и плачливо криви меките си, женствено очертани устни на ленивец и гуляйджия.

Мимето е попривършила работата си, може да го слуша, но за Жорж Санд дори не е чувала. Драмов е възмутен — френски учи, пък не знае Жорж Санд! Писателка! Мимето е учудена, защото познава най-малко десетина Жоржовци. Драмов търпеливо й обяснява, че има много такива случаи жена да пише под мъжки псевдоним и обратното. Аз също, казва той, аз пък пея под женски псевдоним. Мимето недоумява. Лили Иванова, казва й Драмов, пея под името Лили Иванова. Неудобно е иначе, ако пеех в операта, щях с истинското си име, но естрадни песни…

— Пак сте пили — гледа го Мимето съжалително. — Нали нямаше вече да пиете?

— Защо пият хората, Мимо, защото искат едно, а винаги се получава обратното. Ето, исках да ти стане весело, та да ми дадеш най-после стаята, спи ми се, а ти се натъжи.

— Що не си идете в Боженци?

— Щото по това време таксито иска да му платиш и обратния път, а пък аз съм вече половин габровец.

— И тука не е евтино — казва Мимето.

— Герчев ще плати, щом му е ангажирана. Казах ти, ние сме толкова близки, че и на едно легло можем да спим, а стаята, слава богу, е с две.

— Да почакаме още малко, може с директния влак да дойде, той често закъснява.

— Мимо, Мимо, няма да стане директор от тебе — огорчава се Деян Драмов. — Не разбираш ти човека. — Той бръква в задния си джоб и пльосва върху полираната плоча на рецепцията дебела пачка от двайсетолевки. — Бих наел и стая с десет легла, защо не сте направили такива?

Мимето се заема да подреди окончателно книжата пред себе си и се сърди на собствената си добросъвестност. Отдавна да се е отървала иначе от тая стая. Нужно й е все пак да се увери, че няма да сбърка, защото стаята е резервирана от окръжния съвет.

— Какво представлява тоя Герчев?

— Лайно с витамини — отвръща кратко Драмов.

Мимето най-после се засмива, но миг след това отново е строга:

— Че нали сте му уж приятел?

— Само заради витамините — оправдава се Драмов и върти една незапалена цигара между пръстите си. — Слушай, ти как ще се маскираш за карнавала? Ако искаш да ти помогна нещо…

— Ще бъда дежурна тогава. Никой не ще да ме замести.

— Аз ще говоря с директора ти. Член съм на организационния комитет, ще те изискам — казва Драмов и искрено желае да й помогне, но има чувството, че й се подмазва.

— Недейте, аз сама пожелах.

Драмов е потресен:

— Сама си се отказала? Ти знаеш ли какво е карнавалът бе, момиче?…

— Какво толкова? Както по-миналата година, винаги е едно и също.

Може би е права, карнавалът навсякъде и открай време винаги е един и същ, но на нейните години Деян Драмов можеше да гледа по сто пъти един и същи цирк.

— Не знаеш, моето момиче, наистина не знаеш, щом сърцето ти не забива като полудяло при самата дума. Карнавалът — това е свободата! Това е възможността поне за един ден сама да си избереш какво да бъдеш — принцеса, космонавтка или пък… да бъдеш мъж. Лошо ли е да бъдеш за няколко часа мъж? Всяка жена хиляда пъти в живота си въздъхва: ах, защо не съм мъж! В нашата почивна станция си правим карнавали. И знаеш ли какво се получава? Най-почтените, най-скромните съпруги неизменно се маскирват като пристанищни проститутки. Случайно ли е това, мислиш? А ти искаш и на карнавала да си бъдеш администраторка…

Мимето си мисли, че пак я занася, и прекъсва назидателния му патос, поглеждайки часовника си. Влакът отдавна трябва да е дошъл.

— Обещала съм легло на още един. Ще го приемете ли в стаята?

— Какъв е той?

— Не го знам.

Драмов отново изобразява потресеност:

— Как така ще обещаваш легла на непознати! Какъв е тоя хотел, дето се раздават стаи на непознати! Не, няма да стане от тебе директор!

Мимето е готова да му обясни, че не е възможно в такъв голям хотел да се дават стаи само на познати, че истинската грижа за човека е чужда на връзките и ходатайствата, изобщо да му каже две-три приказки, защото тя е образован и проверен в много инстанции човек — неслучайно са й обещали за лятото управителско място на Черноморието, но в този момент през големите стъклени врати влиза непознатият, за когото току-що е станало дума. Макар да бе си обещала да го следи, тя не бе забелязала кога е излязъл от хотела. Позна мазнозеленото яке и полото, чиято яка стискаше една суховата бяла шия. Лицето — също мършаво, бяло, с остри скули, но мъжествено — сияе от чистота. Мимето решава, че непознатият просто е имал нужда да се измие, и все пак сега той й се вижда странно непознат, а Деян Драмов още повече я обърква, виквайки насреща му:

— Хайде бе, Герчев! Откъде идеш чак сега, с колата ли закъса, или с мадами?

Герчев преминава мълчаливо разстоянието до рецепцията, поглежда писателя, както се гледа на непознат пияница, спрял те на улицата, отвръща:

— И едното, и другото.

— Защо не ми казахте одеве? — пита Мимето.

— Аз ви поисках стая.

— Но за вас има ангажирана, не знаехте ли?

Герчев не отговаря, а продължава да се взира в размекнатото от алкохола и умората лице на хумориста, който твърде подозрително се смущава и вика все така пресилено:

— Хайде давай ключа, че умирам за сън! Герчев, нали ще ме изтърпиш една нощ? Имам рано работа в града, а колата ми е на сервиз.

Герчев като че ли не е съгласен, съобразява нещо, процежда сърдито:

— Няма ли самостоятелна стая?

— С две легла е — отвръща Мимето. — Не е имало друга, но цялата е резервирана за вас. А другарят писател…

— Герчев, какво става с теб? — провиква се Драмов и за миг става безпомощен и жалък. — Да не си решил мадама да вкарваш? Аз мога да се обърна и към стената.

Герчев не се усмихва, затова Мимето казва с обичайния си тон:

— Паспорта, ако обичате.

Той й подава три книжки наведнъж: паспорта, шофьорската, партиен билет. Мимето се обижда — в края на краищата не е извършила нищо нелюбезно, всеки е длъжен да си покаже паспорта. Тя изтегля синкавата книжка от купчината, хвърля бегъл поглед върху снимката, мярва името и пъхва над него адресната карта.

— Попълнете я, ако обичате — след което откачва самотния ключ от таблото.

— Добре — казва неопределено Герчев.

— Какво добре? — пита вече съвсем малодушно Драмов. — Ти май още ми се сърдиш?

— Дайте и на него да попълни! — заповядва Красимир Герчев.

По-късно Драмов щеше да си спомня озадачаващото надничане на младия учен през рамото му, който сякаш не се решаваше да го пусне да преспи в стаята, преди да е прочел трите му имена и номера на паспорта. Сега бе прекалено погълнат от унизителното положение, в което се намери. Герчев или си отмъщаваше по такъв просташки начин, или през годините, в които не бяха се виждали, съвсем бе навирил нос. Хумористът много искаше да скъса адресната карта и да си отиде в Боженци, където имаше квартира, все някое такси щеше да се съгласи да го откара, но той притежаваше склонен към самоунижения характер, винаги готов да се подчинява на обстоятелствата и хората. Смехът бе единствената му съпротива срещу тях. И сега, като се потеше от унижението, той написа срещу въпроса с каква цел пристига: „За да спя в една стая с Красимир Герчев“, но самият Герчев не реагира на това, а Мимето прибра картата, без да я погледне. В асансьора той продължи да приказва глупости, измъчваше се да направи сполучлив виц, който да размекне най-после това надменно лице пред него, продължи да се поти под равнодушния поглед и се надяваше, че онзи просто се шегува, защото не го помнеше такъв.

5.

В стаята той се опита да подхване обикновен разговор — къде е багажът му, защо идва по-рано, готов ли е с доклада? Събличаше се, за да го изпревари в банята, та да измие от себе си винената пот, но кандидатът на филологическите науки продължи да играе неразбираемата си игра. Седна на стола до писалището, сякаш изобщо нямаше намерение да си ляга, а не проявяваше и готовност за разговор. Отвърна кратко, че багажът му бил в колата, че с доклада бил почти готов, трябвали му няколко данни от Дома на хумора и сатирата. След което очите му втренчено заизучаваха не особено чистото бельо на хумориста.

— А пък аз си късам нервите тука — заразправя му Драмов все със същото желание да го сдобри. — Наели цяла банда режисьори! Не, мога да ги убедя да направят веднъж и един нережисиран карнавал. Или поне само началото на шествието да подредят. Да дадем на хората свобода да развихрят сами фантазията си, да се покажат кой както си ще и с каквото може. Та карнавалът е ден на пълна вътрешна и външна освободеност. Един ден на две години! Хиляда идеи им натрупах и какво? Режисьорите ще ги изпортят с нагласеност, участниците още повече, защото не знаят какво е истински карнавал, защото са свикнали да ги режисират във всичко…

— Карнавалът е свобода, не анархия — изрече властно Красимир Герчев. — Чувството за хумор на народа е примитивно, ще го превърне в безвкусица.

— Знаеш ли, често се питам как ли е изглеждал светът, когато не е имало режисьори и никой не е обяснявал на хората какво представлява хуморът — подхвърли Драмов и се скри в банята.

Но в банята нямаше вода. Имаше само една кофа с жълтеникава и миришеща течност, сякаш загребана от размътен кладенец, та и лентата с надпис „дезинфекцирано“, опасваща клозетната чиния, и книжните шапки със същия надпис върху чашите за миене на зъбите също му заприличаха на подигравка. А една от причините, за да настоява да остане в хотела, бе и потребността да се изкъпе в прилична баня. Драмов не намери сили да изпсува, нито да роди един виц, отново се почувствува някак лично унижен и като потопи в кофата единия край на пешкира, тъжно заизтрива русолявите си отпуснати гърди.

А когато излезе, стаята му се видя пълна с милиция. Всъщност бяха само двама: подполковник Харитонов и един милиционерски старшина, но старшината беше толкова едър, че заемаше половината от хотелската стаичка. Шкембето на Харитонов също изнасяше доста напред копчетата на куртката му, покривайки от пространството по-голяма част, отколкото нормално се полага на един човек.

— Това е да те заварят по бели гащи — рече Драмов.

Харитонов му кимна приятелски.

— Не се стряскай, тоя път не идваме за теб.

— Тогава, аз да си лягам — каза хумористът и побърза да се пъхне под одеялото, защото грамадният старшина вече броеше всички настръхнали косъмчета по тялото му.

Харитонов изучаваше внимателно паспорта, шофьорската книжка и партийния билет на Красимир Герчев, от време на време задържаше продължителен и малко учуден поглед върху лицето на притежателя им, който стоеше невъзмутим до прозореца.

— Остави човека на мира — обади се Драмов. — Единственото, заради което би трябвало да бъде вкаран в затвора, е, загдето се е заел да обяснява на хората какво е хумор, но на него му плащат за това. Възложено му е.

— Значи, ти познаваш този другар и гарантираш за него?

— Най-малко от десет години! Толкова ли са, Герчев? Но да гарантирам… че аз за себе си не мога да гарантирам! — позволи си хумористът едно малко отмъщение.

— Без шеги, моля — прекъсна го Харитонов. — Работата е сериозна.

— А какво да гарантирам?

— Че това именно е Красимир Герчев. Защото намерихме един гол на улицата, плаче и се бие в гърдите, че някой му ограбил дрехите и документите.

Драмов изпъна косматите си ръце над възглавницата, протегна се, преглътна злорадия си смях:

— Дааа, проблемът за идентификацията. Най-мъчният проблем в психологията на личността. Аз ли съм, или не съм аз и кой съм аз изобщо? Трябва да се обърнеш към екзистенциалистите, подполковник, Сартър питай.

Но Харитонов запита:

— С какво дойдохте?

— С колата си — отвърна спокойно Герчев. — Не намерих пред хотела място, в една съседна уличка я оставих, номер СН 6328, лада, тъмночервена, ето ви ключовете, ако искате нещо да проверите, ще ви заведа.

— Идиотска работа! — въздъхна Харитонов и не посегна към ключовете. — А не изглежда да е луд…

— Сигурно е ексхибиционист. Те иначе са си съвсем нормални — обади се отново Драмов, който не бе в състояние да мълчи, когато около него имаше хора. — Не знаеш ли какво е? Болест, психическа, на сексуална почва, но е съвсем безобидна. Обичат да се показват голи пред хората.

— То и това ако е безобидно! — рече старшината.

— Виж, другият ексхибиционизъм е по-опасен и много по-разпространен.

Харитонов попита какъв е другият, но малко нащрек, защото неведнъж бяха се черпили с хумориста, а старшината понамести пистолета под куртката си.

— Ами на ония, дето най-безцеремонно показват на хората голия си задник от разни трибуни.

Старшината рече:

— Другарю подполковник, чухте ли го какво приказва?

— Той е хуморист, на него му е разрешено — усмихна се сдържано Харитонов. — Също му плащат за това.

Грамадният старшина като че ли се смали наполовина в трагическото си недоумение. Драмов демонстративно се натъжи:

— Другарю подполковник, и на хумористите понякога им се спи.

— Просто не знам какво да правя сега — призна си смутено Харитонов. — Оня отгоре на всичко наистина много прилича на твоя приятел.

— И се представя за Красимир Герчев, така ли? За докладчик на теоретичната конференция по въпросите на хумора и сатирата? — Харитонов кимаше на всеки въпрос, старшината също кимаше омърлушено и Драмов продължи с ново въодушевление: — Е, много е зле тогава горкият, направо си е луд! Но то е вече друго заболяване, из областта на маниите. На времето хванаха един, който пътуваше из провинцията и се представяше за много известен наш поет. Навсякъде — банкети, литературни четения, пари му давали назаем, а той — болен човекът. Затова повикай най-напред психиатър.

Харитонов, който изпитваше уважение и симпатии към писателя не толкова заради вицовете му — те обикновено дразнеха неговото чувство за порядък в живота, — а заради многопосочните му знания, обвиващи като топъл облак една любвеобилна сърцевина, попиваше думите му с лековерието на добросъвестния в работата си човек.

— И какво го направиха после?

— Нищо. Подържаха го в лудницата, па го пуснаха. Скандалното беше всъщност, че той пишеше по-хубави стихове от известния наш жив полукласик или полужив класик, не знам как точно трябва да се каже.

— Като много знаеш, ще взема да ти го доведа тука! — ядоса се Харитонов, а старшината отново набра кураж:

— Вярно, другарю подполковник, що не направим една очна ставка?

Герчев вдигна равнодушно рамене в отговор на погледа му, но хумористът скочи от кревата, грабна панталоните си, захвърлени върху облегалката на стола, занахлузва ги.

— С един докладчик, как да е, мога да изкарам една нощ, ама с двама…

— Слушай — рече Харитонов колебливо, защото се боеше да не им досажда. — Така и така се обличаш, хайде елате за минутка до управлението. Какво ще кажете, другарю Герчев? Аз, разбира се, не ви задължавам, сега посред нощ, но въпросът все пак трябва да се изясни. Трябва да помогнем на тоя човек, очевидно е изпаднал в беда, може и наистина да е болен. Само за минутка…

— Добре — отвърна внезапно Красимир Герчев и заповяда: — Драмов, облечи се!

Дори белезникавият кръст на пагоните на старшината засвети от гордост, че предложението му бе прието.

6.

Подполковник Харитонов познаваше ефикасността на очните ставки, но инстинктът му сега се боеше от нея. Досега той бе влизал в досег с целия спектър на човешката престъпност, макар и в нейните провинциални варианти, случваше се, разбира се, и да не се доберат до виновника, но вината поне винаги бе съществувала, престъплението винаги бе имало определена и еднозначна цел, а тук той не виждаше смисъла, нито пък обучените му инстинкти предугаждаха носителя на вината.

Промъквайки колата из тесните улици, грамадният старшина непрекъснато мърмореше, но така, че все пак да не го чуват онези отзад. Добре започва, няма що, а, другарю подполковник? Кое, старшина? Ами тоя фестивал на хумора. Секи път ще ни забъркат някоя каша. И що ли ги правят тия фестивали, да дават само повод на пияниците и джебчиите, от мене ако зависеше… Харитонов не го слушаше и си мислеше, че в края на краищата си има следовател за тая работа, макар той да е дежурният тая нощ, но че най-добре ще бъде, ако оня действително излезе екс… екс… или ако е пийнал някъде повечко на екс, но човекът явно не е пиян, макар да понамирисваше на кръчма, а пък тоя отзад не мирише на нищо и в очите му нищо не можеш да прочетеш, лоши очи, празни или прикрити, но знае ли ги човек тия научни работници…

Не разбирам аз тая държава, възмущаваше се шепнешком старшината, да плаща, за да говорят против нея! И тая седмица на карнавала все разни лозунги и глупави смешки и все против това, против онова, все против реда, това не трябвало, онова не трябвало, ако беше на мене… На оня пък му плащали да събира вицове и доклади да изнася за тях, че това работа ли е, и ако зависеше от мене, много хубаво, дето са го съблекли гол на улицата, че и един бой е трябвало да му друснат, вярно, аз не ги разбирам тия работи, но аз разбирам какво е против реда, другарю подполковник, мене никой не може да ме мине, болест било, море знам ги аз тия болести как се оправят… Стига, старшина!

Харитонов убеждаваше инстинкта си на стар криминалист, че не от очната ставка се бои, а от възможността да обиди тези заслужаващи уважение гости на града, и обмисляше как всичко да се свърши по най-бързия и деликатен начин. В управлението той помоли двамата да почакат в коридора и сам влезе в приемната за граждани. Още се насилваше да съхрани неутралитета си, но старият, пратен в пенсия от новия вид униформа шинел скочи насреща му дразнещо предизвикателно:

— Арестувахте ли го?

— Спокойно, другарю, кого трябва да арестуваме, ще реши ей този човек — отвърна по-хладно, отколкото искаше Харитонов, и повика с пръст следователя, който също се бе изправил.

Изведе го навън, представи го на двамата, полюбува се на смайването му, когато той се ръкуваше с втория Герчев, не се сдържа:

— Ха да те видя сега!

Следователят, млад мъж с очевидни амбиции в криминалистиката, обаче се зарадва. Изглежда, досадата му от дребните кражби, пиянски сбивания и начетените магазинери се нуждаеше от такова развлечение. Той се зае темпераментно да режисира очната ставка. Попита Деян Драмов продължава ли да твърди, че това е именно неговият познат Красимир Герчев. На хумориста обаче му се спеше, виното в него ферментираше в неприязън, думите му излизаха оцетно кисели:

— Аз съм хуморист, другарю следовател, мога да преценя само дали нещо е смешно, или не.

Следователят се съгласи, че тая работа май към смешното върви, и го помоли да влезе пръв, нищо да не говори, само да огледа добре лицето. Помоли още Красимир Герчев да почака малко, посочи му многобройните снимки по стените, изобразяващи учения и подвизи на милицията: — Може да ги поразгледате, да не ви е скучно… — Но кандидатът на филологическите науки високомерно му обърна гръб и се зачете в някаква наредба.

Деян Драмов влезе в приемната няколко секунди след двамата, без да почуква, както му бяха поръчали. Размътеният му поглед видя, че Харитонов и следователят вече бяха заели местата си, после ги закри една калнокафява безформена фигура, която изврещя насреща му с кози вик:

— Драмов, братле…

Тя щеше да каже още нещо, но стъписването на хумориста я прекъсна.

Лицето, което се бе завъртяло в широката яка на необикновената дреха, изглеждаше болно, с изстъклени сиви скули, със сивоморави сенки около очите, с настръхнали бакенбарди и синкавочерни петна по небръснатите бузи, но все пак беше лицето на Красимир Герчев. И щеше да прилича още повече, ако очите му не излъчваха необикновен блясък, който можеше да означава и внезапна радост, и отчаяние, и треската на болен. Такива очи у него той не помнеше, а предварителната му настроеност да се срещне с патологичен случай изтласка напред представата за болест.

Не, инстинктът на Харитонов пак не беше го излъгал — знаеше си той, че очната ставка ще обърка нещата, ето че тоя нещастник познаваше хумориста. Седнете, каза той на „вие“, там има стол! — Но хумористът остана прав и смайващо безпомощен.

— Какво ще кажете? — обади се иззад бюрото не по-малко смутеният следовател. — Това ли е Красимир Герчев?

— Прилича — отвърна хумористът и затърси цигарите си, които все се опитваше да забраня.

— А кой от двамата е истинският? — не се стърпя следователят — такъв въпрос се задаваше насаме.

— Не знам.

— Как така не знаеш? Драмов, моля ти се — едва не изплака човекът в стария шинел, но хумористът предпочете да наведе глава към пламъчето на кибритената клечка.

От това погледът му се разцентрова, в стаята дълго се въртяха жълто-оранжеви кръгове, сякаш електрическата крушка бе се спуснала ниско и се люлееше от земетресение. После кръговете избледняха, превърнаха се в златистосинкав от светлината цигарен дим. Миризлив и душен, той изпъна гърдите му като мъка.

— Не знам. Нека влезе и другият! — закашля се Драмов от дималъка.

Другият внесе в приемната мъжествената си осанка, забулена в облаци от високомерие и артистична досада. „Лайно с витамини“, помисли за втори път тая вечер хумористът. Позата, с която вторият Герчев застана насред помещението, изрече гръмогласно: „Ето ме, щом толкова настоявате, но не мислете, че можете безнаказано да ме безпокоите!“. И всички го чуха. Може би затова човекът в шинела възкликна съвсем плахо:

— Този е, прилича на него! И дрехите…

Никой не реагира на думите му, само погледите им шареха панически между двете приличащи си лица, кръстосваха се и отскачаха като прожектори при нощно въздушно нападение.

— Другарю Герчев, може ли още веднъж документите — изпъшка Харитонов.

Човекът в шинела се обърна към него, потърси джобовете си, изписка като момиче, опарило ръката си:

— Това са моите документи! — защото другият вече ги подаваше.

Другият ги подаваше с думите:

— Заповядайте. Но вие, другарю подполковник, сигурно съзнавате, че това, което се върши сега тук, не отговаря съвсем на духа на закона. — И не се помръдна от мястото си, така че Харитонов трябваше сам да премине разстоянието до документите. Следователят услужливо го превари, а подполковникът му се отплати:

— Вижте ги и вие. — После гласът му изрази общата неприязън на тримата: — На закона не противоречи, другарю Герчев, може би на процедурата, но аз одеве ви обясних, че се касае за една услуга от ваша страна.

— Ама какъв Герчев е той! — извика повече учудено, отколкото разтревожено хремавият нещастник.

Следователят му подаде разтворения паспорт с мълчалива многозначителност, посочи снимката и се дръпна, за да не пречи на сравняването. Човекът, който твърдеше, че е ограбеният Герчев, не разбра веднага какво се иска от него, но когато зърна снимката в паспорта, когато я сравни с красиво надменния образ на човека в неговите дрехи, най-после осъзна целия трагизъм на своето положение. Сякаш още повече изчезна в дългия шинел, който откриваше само кокалчетата на краката му и обущата на подполковника. Мълча дълго, а внезапното му малодушие едва-едва прошумоля в яката на шинела:

— Тя е стара.

— Снимката ли? — рече ехидно следователят. — Тя ли е стара, или вие сте малко стар за нея. Вижте и другите!

Ръкавът на шинела не се вдигна, за да поеме другите. Болните очи трепкаха наляво-надясно като при силна уплаха.

— Бе вие, що не се прегърнете, вместо да се зверите така един на друг — извика внезапно хумористът. — Че вие сигурно сте братя, може и близнаци да сте, разделили са ви сигурно още като бебета и сега…

— Драмов, моля ти се, ти поне ме познаваш! — изплака по женски шинелът, но другият Герчев го надвика:

— Стига си съчинявал романтични истории! — И в гласа му проскърца същият дефект на гласните струни. После той изведнъж смъкна високомерието от себе си, усетил навярно загубата на симпатиите им. Стана подкупващо дружелюбен, гласът му също се преобрази — можеше да бъде глас на опитен актьор или радиоговорител: — Нямам брат, имам една сестра, Елеонора, а родителите ми са живи, така че още сега можеш да им позвъниш по телефона. Никога не са били зле материално, че да си раздават децата. Но аз не разбирам изобщо защо… Та тоя другар никак не прилича на мен! Е, може би съвсем далечна…

— Може акушерката да те е откраднала — прекъсна го Драмов. — От пъпната връв. — А щеше да каже: Ето защо винаги си ми се струвал полуидиот, защото си бил близнак! Но преди да го спре чувството за такт, спря го старостта на вица.

Елегантният Герчев се усмихна с елегантна назидателност:

— Един сатирик няма право да бъде сантиментален. Аз познавам сеирджийската ти натура, но не е уместно с подобни шеги да подхранваш някакви илюзии у тоя нещастен човечец.

— Нахалник! — изпищя нещастният човечец и направи крачка към него. Пешовете на шинела се разтвориха, откриха чифт костеливи крака, смешни и жалки, както е смешна и жалка обикновено мъжката голота.

— Спокойно, другарю! — препречи му пътя Харитонов и пак не го назова по име.

— Но това са моите дрехи, и документите са моите! Драмов, кажи им!

— Ако ви трябват дрехи, другарю, аз мога да ви услужа — изрече с величава сърдечност двойникът му. — В колата имам още един костюм.

Деян Драмов, който все още дължеше отговора, предпочете да каже:

— Един мой колега беше доразвил евангелието: Ако имаш две обувки, дай едната на ближния си.

— Как така едната обувка? — засегна се великодушието на теоретика на хумора.

Харитонов се смееше:

— За съжаление не могат да разделят така и паспорта.

Следователят обаче беше недоволен:

— Ние малко се отклонихме…

— Стига с тия очни ставки — каза Драмов. — Я как хубаво си бъбрем! Подполковник, викни сега и по едно кафенце!

— Номера! — изврещя като настъпена коза старият милиционерски шинел.

— На костюма ли? — попита шеговито Герчев.

— На родителите ми.

— На вашите родители не го знам. На моите е 63-20-93. Има го и в книгата, само че на „П“. Баща ми е Попгерчев, Стефан Попгерчев.

— Другарю подполковник — подсмръкна хремавият нещастник. — Това не е случайно нападение, той ми е научил биографията.

— Е, драги — поусмихна се другият, но погледът му се стовари с ледена тежест върху него. — Имам си по-важна работа, пък и моята си ми стига. Вие, лично, Герчев ли сте, или Попгерчев? — Погледът му мигновено се преобрази, омекна, светна от дяволитост и се насочи към Харитонов. — Аз, другарю подполковник, на млади години реших да извърша един революционен акт, като задрасках попа пред името си, макар че прадядо ми не заслужава такава участ, той е бил много достоен поп, в освободителните борби е участвувал. Оказа се обаче, че наследството си не можеш да задраскаш. Кажи-речи, също станах поп. Само че наричам проповедите си, литургиите и анатемите си — доклади, студии, рецензии. Нали, Драмов?

Хумористът не реагира веднага, смаян от възхитителната му самокритика — и такъв не го познаваше. Но още по-смаян, направо смазан, изглеждаше двойникът му в милиционерския шинел. Само погледите на тримата като че ли още го държаха изправен, подпирайки го отново от три страни, защото оня с велуреното яке бе се обърнал към него:

— Не разбирам, другарю, защо толкова ви се е приискало да бъдете Красимир Герчев. Кажи му, Драмов, че това никак не е изгодно. Ако ви кажа само половината от истината за себе си…

— Аз ще му кажа другата половина — прекъсна го Драмов, вбесен сега от все пак надменния му в очарователното си съчувствие тон.

Велуреният Герчев се засмя:

— Бива те, дяволе, затова те и ценя толкова! Впрочем знаеш ли, още като тръгнах, имах предчувствието, че ще ми се случи нещо неприятно. Сънувах един много идиотски сън. Не вярвам на сънищата, но тоя сън го сънувам вече за пети или за шести път. И как може да се сънуват изобщо такива неща! Представяш ли си, милвам едно момиче, ама много хубаво момиче… Извинете, другари от милицията, но на един ерген е простено да сънува такива неща, нали? И представяте ли си, изведнъж поглеждам — момичето не е момиче, а мъж, един такъв, грамаден, космат мъж!…

Шинелът се бухна с тъпия звук на тежка възглавница в креслото, от което бе станал преди.

— Лошо ли ви е? — попита велуреният Герчев, а тримата му слушатели видяха, че всред яката на шинела бяха останали само чифт обезумели от ужас очи, над които челото се тресеше в паралитично отрицание.

— И на мен ще ми стане лошо от такъв сън — рече Деян Драмов. — Пфу, уж си против Фройд, пък сънуваш фройдистки сънища!

— Целия ден не ме напусна лошото предчувствие — продължи той с непонятна настойчивост, макар никой вече да не го слушаше. — Минах нарочно заради него през подбалканския път и ми се случиха хубави работи. Взех две момичета на автостоп, разкошни момета, Нели и Ани…

— Не, не, не! — затрепера с такта на челото един задавен стон в яката на шинела.

— Не ми ли вярвате? — позасмя се някак жестоко Герчев, но следователят го прекъсна:

— Тия неща нямат нищо общо с делото! — Макар реакцията на другия да подсказваше като че ли обратното.

Кандидатът на филологическите науки се изпъна обидено:

— Както и аз самият нямам нищо общо с това дело. Затова ще ви помоля да ми спестите остатъка от неприятностите. Ако обичате, документите!

Следователят така се стресна от властността му, че моментално пъхна трите книжки в протегнатата ръка и направи крачка към вратата, за да го изпрати.

— Лека нощ, другари, и помогнете на човека да се оправи! Объркал се е нещо, горкият. — При вратата Герчев издаде още едно нареждане: — Драмов, да си вървим! Смешното свърши.

Хумористът веднага го последва с присъщата му готовност за подчинение пред хората, които винаги знаят какво, кога и как да го вършат. И с надеждата да се измъкне, преди да са му задали, макар и проформа вече, въпроса, заради който бяха го довели — кой от двамата все пак е истинският Герчев.

7.

За двамата представители на реда в Габрово този въпрос обаче не съществуваше вече. Когато Харитонов се върна — бе ги изпратил до пропуска, но те отказаха колата и тръгнаха пеш за хотела си, — следователят го посрещна с изчерпано търпение:

— Казвам му, другарю подполковник, че не може човек да бъде съблечен току-така от друг човек, ако сам не иска да бъде съблечен. Пише в показанията си, че са се били, че оня бил страшно силен, цък и вие го видяхте, нали? Видяхте и дрехите…

Подполковникът погледна колко е часът и усети умората си, запита без предишния интерес:

— Ще ни кажете ли сега кой сте?

— Красимир Герчев — изпъшка човекът в шинела.

— Сигурен ли сте в това?

Ръкавите на шинела се вдигнаха, изхлузиха се надолу, откриха до лактите чифт жълтеникави, замрежени от черна растителност ръце, които обхванаха клюмналата в яката глава и я наведоха към коленете. И ръцете, и главата, и коленете ситно-ситно затрепераха.

— Съгласете се, че има нещо нелогично. Сам търсите нашата помощ, а не ни казвате истината — каза следователят и явно вече бе го молил да се съгласи с това.

Той не се съгласи, но и не възрази, продължи да си трепери ситно и равномерно.

Харитонов знаеше от дългогодишен опит, че истината не винаги идва в резултат на упорити настоявания, понякога трябва да я почакаш сама да си дойде. Насили се през умората си към предразполагаща загриженост:

— Добре, ще отидете сега в ареста, не бойте се, нищо страшно няма там, просто ще бъдете сам, ще можете да поразмислите върху поведението си, да си спомните какво точно се е случило с вас… — Той почака за някаква реакция, но арестантът не издаде нито звук, само зъбите му тихо изхлопаха веднъж-дваж. — Или може би предпочитате да ви оставим пак там, откъдето ви прибрахме, в същия вид?

— Не, не! — викна с тих ужас мнимият Красимир Герчев и се изправи, и затътра незавързаните обуща на Харитонов към вратата.

Подполковникът кимна на следователя да го отведе, изпроводи ги с поглед, спомни си, че бе поръчал да му намерят и подходящ костюм, но не се укори за привързаността си. Този нещастник нямаше вид на престъпник. Позвъни на дежурния лекар в болницата да го пита крие ли някакви опасности тая болест — я убийство, я самоубийство. Лекарят беше интернист, но не виждаше причина за безпокойство и му препоръча да попита утре психиатричните клиники в съседните окръзи дали не е избягал някой. Тревожното бе, че все още имаше някаква мастика в тая история — очната ставка не я премахна, засили я. Та той скочи към Драмов, като към много близък човек, а хумористът съвсем си загуби чувството за хумор. Но защо после рухна така изведнъж, когато Герчев му надума тия глупости? Нейсе, арестът е велика сила. Като преспи една нощ човек сам със своята вина, която вече е известна на другите, става съвсем друг човек…

Сега подполковникът би могъл и да полегне. Нощта, изглежда, щеше да си остане с това произшествие. В провинцията, където хората заспиваха по-рано, и произшествията ставаха обикновено до първите часове след полунощ. Беше обикновена нощ, до карнавала имаше още дни. Но пък и не бяха чак толкова много, за да протака мерките за охраната му. Трябваше да свика хората на инструктаж, отрядниците — също. Тая година два пъти повече чужденци щяло да има. Прочуваше се Габрово, растеше и хубавееше, ама да не си мислят, че от това на милицията ще й става по-леко, по-тежко ще й става! И екс-хи-би-ци-онисти не беше имало, ето че и екс-хи-би… — Ужасна дума! — се появиха…

Пред вратата на ареста ексхибиционистът отново бе останал гол, но това очевидно не му достави удоволствие, защото той простена: „Болен съм“, когато милиционерът смъкна шинела от раменете му. Изненадан от голотата на арестанта — следователят нищо не му каза, като го доведе, — милиционерът се поколеба, но все пак реши, че не е редно един арестант да е облечен в милиционерска дреха, макар и шинелът да е излязъл от униформата. Топло е, рече му той, вътре има одеяло. И никакъв шум! Ако ти трябва нещо, ще почукаш лекичко на вратата, ама нощем няма какво да ти трябва, всичко си има вътре, така че — никакво чукане по вратата!

Арестът — мазето на бившата поликлиника — беше със зазидани прозорци, защото гледаха към улицата. Тъмнината, жълтеникава от вкопаната високо в зида и замрежена със стоманен тел миниатюрна крушка, изглеждаше вековна и неподвижна, но не миришеше на нищо, въздухът бе свеж като от климатична инсталация. Те там ти е водата, там ти е кофата — посочи милиционерът двата края на необикновено просторното помещение, преди да заключи вратата зад голия гръб. Широк и нисък дъсчен подиум като ония в класните стаи, върху които стои катедрата, заемаше половината от пода. Дъските — жълто-бели слонски зъби — очертаваха гладко застланото до стената жълтеникавочерно одеяло. Ръбът на подиума изгърмя срещу обувките на подполковника и събори арестанта по корем върху себе си. Зъбите дъски думнаха с преизподен тътен, но той не усети болката от удара, защото с цялата си голота усещаше, че не е сам, че по някакъв начин оня, от когото бе се надявал да се скрие в ареста, който носеше неговия костюм и документите му, който бе сънувал неговия сън, по някакъв начин е успял да влезе, преди милиционерът да заключи. Замря в очакване да чуе гласа му и го чу.

Копеле фанфаронско, каза му оня, скри се, а? На милицията ли се надяваш? Я се обърни да те видя сега! — И правеше ужасни гримаси, както край колата, преди да го съблече.

Арестантът се обърна полека, топлата грапавост на одеялото жулна плещите му. Той потърси с ръка над себе си възглавницата, но видя оня да стърчи над него — един Архангел Михаил в зелено кожено яке, с оранжево поло и клоширан панталон. Архангелът обаче не държеше меч, въртеше в ръката си ключа от колата с висящия на него пластмасов Швейк. Небрежно и елегантно. Не бе дошъл да му вади душата и не беше изобщо никакъв архангел, а кандидатът на филологическите науки, научният сътрудник при БАН Красимир Герчев. Красив, даровит, самоуверен, който можеше да наддума всекиго с красноречие и наглост. Като издаде своя „Опит за една съвременна теория на вица“, ще стане старши научен сътрудник и доцент, после професор, член-кореспондент, академик… Ще стане. Той не е някакъв мошеник, комуто са потрябвали чужди дрехи. Той е умен, съобразителен и достатъчно нахален, за да иска всичко, което може да се получи от живота. Затова му и повярваха, не заради паспорта и заради дрехите, а заради способността му да бъде съвършен в представянето си за друг. А аз?… изплака дефектната гласна струна в гърлото на арестанта.

Ти бе, каза му оня, мотокантроп такъв, остана без кола и без дрехи и се превърна в едното нищо! Арестантът затрепера, макар тялото му да пламтеше от жар. Опита се да прикрие голотата си и дълго, крадешком, да не го види оня, разстила върху себе си второто одеяло. Но оня го виждаше. И под одеялото си едно нищо, каза му той. Защо си решил да бъдеш аз, не можеш ли да бъдеш ти, да бъдеш сам нещо? Виновен съм, отвърна му с трескаво разтреперани устни арестантът. Знам, рече оня и с насмешливо безгрижие завъртя Швейка-талисман около пръста си. Ти все си виновен, още от дете все се чувствуваш виновен за нещо и все чакаш наказанието, и все искаш да докажеш на другите, че в тебе няма никаква вина. Не знаеш ли, глупако, че когато човек чака наказанието, то неминуемо идва, колкото и да си невинен? Какви са тия объркани истории у тебе, който си един обикновен съвременен еснаф? У човека няма никаква вина, човекът е един чувал, пълен само с права — да бъде добре облечен, да има пари, скъпа кола, красиви любовници, да бъде умен и остроумен, да го уважават и да му отстъпват мястото, което той пожелава да заеме. Правото да бъде някой. Да вдигне името си върху постамента на една титла. И обществото не отрича никому тия права; обещава ги на всички; най-напред на способните, разбира се. А какво значи да си способен, какво друго, освен да си извоюваш предно място в безкрайната опашка на правоимащите? Човекът не е виновен, разбираш ли, човекът е виновен само когато е бездарен и некадърен. За какво ти е тогава да бъдеш Красимир Герчев, не можеш ли сам да бъдеш някой?

Аз съм Красимир Герчев, изпъшка арестантът като насън. Не си, копеле фанфаронско! — отвърнаха му веднага, Красимир Герчев е само едно име, което също от други ти е дадено, затова и всеки може да ти го вземе. Но кой съм тогава? Не „кой“, драги, не „кой“ — „кой“ вече означава нещо. Какво съм, ще питаш! Ти сега си гол и си само едно „съм“, едно голо „съм“… Но какво представлява то? Ааа, зададе ли си най-после въпроса? Късно е, чадо, защо чак сега, защо не още в гимназията или поне в университета? Но, нейсе, ще ти кажа: Това „съм“ е вътре в тебе и е тъмно като тая килия със зазидан прозорец. То е един арест, от който можеш да излезеш навън само след като си изтърпял наказанието, което сам си призовал. Но нали не съм виновен, изплака арестантът. Ти от диалектика не разбираш ли бе — ядоса се оня. Това „съм“ е твоят сън, то може да бъде жена, може да бъде мъж, може да бъде хермафродит или всичко заедно, което ти си убивал, убивал… Глупости — възропта арестантът, но ръката му се плъзна по овлажнената от треската мекота на слиповете. Не, още не бе се превърнал в жена, макар че и от мъжествеността му не бе останало почти нищо. — Глупости, викна той, никаква вина нямам, не съм виновен…

— Не съм виновеееен!

Един лъч като архангелски меч съсече блатния мрак на килията. През квадратното прозорче на вратата протръбя отвъдният глас на милиционера:

— Що викаш бе? Нали ти казах да пазиш тишина? Какво искаш?

— Не съм виновен — каза му арестантът уплашено.

— Знам — рече милиционерът. — Ние тука само невинни затваряме. Хайде, спи! — И отново прибра своя светлинен меч.

Арестантът усети студа едновременно по цялото си тяло. Изглежда, действието на двата аспирина, с които милицията се опита да предотврати хремата му, бе преминало. Той се уви като пашкул в одеялото и зачака да се стопли, събудил се окончателно от трескавия си унес, в който мисълта му бе се блъскала като обезумяла, прогонена от удобните гипсови бандажи на литературните и философските концепции. Как така ще затварят тука само невинни, това е идиотщина! Моята милиция ме пази, бе казал някога Маяковски… Може би пази невинните от виновните? Ето сега аз съм в ареста, а оня е на свобода и живее вместо мен, спи в моето легло в хотела, сънува моите сънища… Сънищата ли? Халал да са му! Но какво всъщност му е харесало толкова в мен, та тъкмо мен си е избрал?…

Той не зададе въпроса си пряко, защото оня вече го нямаше в ареста. Оня казваше на сънливия, тъжен и тревожен Драмов:

— Какво всъщност ми е харесал този нещастник, та е решил да се представи за мен? — И го казваше почти весело, с предишната възхитителна готовност за самокритика, зад която едва-едва се долавяше някакво безпокойство.

— И аз това се питам — отвърна му Драмов.

Но Красимир Герчев, който преди това се бе държал в хотела с една просташка надменност, сега преливаше от желание да бъде интимно откровен и да говори за себе си. Изглежда, срещата с окаяния му двойник бе го смъкнала от пиедестала на самочувствието му с подсказаната възможност сам някой път да се окаже в подобно положение.

— Да ти призная, с удоволствие бих отстъпил себе си на оня нещастник, ако това би било възможно — говореше с една почти сладострастна възбуда Герчев; артистичният му глас бе тъмен и мек като пролетната нощ. — Да можеш да дадеш някому се бе си изцяло, с всичките мръсотии и грешки, които си направил, да се освободиш от вините си и да станеш друг, когато вече си умен и можеш, когато знаеш какъв ти се ще да станеш и какви заложби са лежали в теб, преди да ги погубят животът и хората…

— Много ли са? — подхвърли Драмов, леко задъхан от бързия ход. Той копнееше да си легне и въпреки че бе доста по-дългокрак, кандидатът на филологическите науки едва смогваше да върви редом с него. — За мръсотиите питам.

Герчев сдържано се изсмя:

— Едва ли са повече, отколкото у всеки нормален човек, но нали сме си интелектуалци, все ни гризе съвестта. Искаш ли да ти кажа как започнах кариерата си в хумора?

— Искаш да ми кажеш половината истина за себе си ли? Аз не обичам половините истини.

Герчев се засегна от острото му възражение, подвикна зад гърба му:

— Ти и целите истини не обичаш, Драмов. Защото са тъжни. Такива сте вие, хумористите.

— Добре, че съществуват теоретиците. А пък на мен наистина ми е дошло до гуша от тъжните истини, разбираш ли? Хората на мене ми ги носят, не на тебе. Мислят си, че като ги напиша в „Стършел“, те ще престанат да им се случват. Само вие, теоретиците, умеете да правите истините весели. Като ги прочете човек у вас, може да се скъса от смях.

Драмов също бе се спрял и гневът му нарастваше, защото бе изнесъл със себе си от милицията една жалост и една тревога за останалия там хремав нещастник. Сега те се превръщаха в още по-остра неприязън към решилия да пококетничи със себе си Герчев.

Смешното наистина бе свършило. Онзи не се оказа нито хитър ексхибиционист, нито забавен мошеник — такъв не би рухнал така при разобличаването му. То изглеждаше като катастрофата на една дълга самозаблуда, като внезапното разпадане на една личност, която не е била по-малко истинска от това, че е била въображаема. И ако това е може би само болестният вариант на явлението, Драмов знаеше, че този род катастрофи са не по-малко чести от автомобилните. Но откъде онзи го познаваше?…

Герчев неочаквано не прие конфликта.

— Прав си, Деяне, прощавай. Аз, разбира се, не мисля така, както го изрекох. Тъкмо в това се състои великата мисия на хумориста. Една истина, превърната във виц, се превръща в защитна преграда между трагизма на истината и мозъка ни. На пръв поглед това може да изглежда бягство, но не е. Вицът предпазва по-интелигентното съзнание от травми, като измества посоката на удара, който се готви да му нанесе истината и я омаловажава.

Драмов го изслуша с враждебна изненада.

— Това… от доклада ли ти е?

— Не, то не е изцяло мое.

— Аха, докладът се състои само от твои мисли.

— Не ти отива да бъдеш зъл, братко, не ти е в характера — позасмя се пак Герчев. — Помниш ли, че се съгласи с мен, когато в оная статия обяснявах защо си добър хуморист и защо не можеш да бъдеш добър сатирик. Не вървят такива формулировки за един популярен доклад.

— Как така популярен? — възмути се организаторът у Драмов. — Това е научна конференция. Чужденци ще участвуват.

Научният сътрудник се изсмя тихо и красиво.

— Ако някой от тях ми изтърси същото, ще му дам отпор. Хуморът е оръжие в борбата с отживелиците и нередностите, той помага за изграждането на новия живот…

— Аха! — рече Драмов, този път без ехидство. — Разбирам. Но друго не мога да разбера. Ти днес си направо сублимен. Оня нещастник ли те направи такъв? Възможността да се усетиш извисен над него, да му се надсмееш?

— Той. Но не заради това. Казах ти вече — заради мечтата да можеш да прехвърлиш някому собствените си вини. За миг ми се прииска да му дам дрехите си, документите, колата, всичко, да остана съвсем гол, да бъда само аз, да бъда онова, което съм бил, преди да ме направят днешния Красимир Герчев — чист и освободен, да бъда това, което си ща. Наивно, нали? Но коя красива мечта не е наивна?… — Вече изкачваха стълбите към хотела и Герчев също се позадъха от стръмнината им и от желанието си бързо да изкаже онова, което, изглежда, още в самото начало бе му се приискало да сподели: — Започнах заниманията си с хумора още в гимназията, като добросъвестно донасях на ръководството кой и какви политически вицове разправя…

Драмов се спря на средната площадка. Дробовете му на дългогодишен пушач дишаха с дрезгав шум. Герчев застана на следващото стъпало, величествен и сладострастен в самоунижението си.

— Ти помниш първите ми рецензии, сам ги нарече някога „публични доноси“, мислеше, че не знам ли? Веднага се намериха хора да ми обадят. Но те създадоха Красимир Герчев, братле — остри, критични, бдителни, колцина се осмеляват да пишат така? Мижитурките предпочитат да хвалят на всички страни. Сега вече и аз мога да си позволя да хваля, но от висотата на един авторитет, да се занимавам с чиста теория, да поправям грешките на младините си…

Драмов си пое дъх, мина мълчаливо покрай него, като се постара да не го докосне, и затича по стълбите нагоре. Спря се чак на самата рецепция, където Мимето скокна изплашена от вида му, решила навярно, че е побягнал от милицията.

— Спасявай ме! — духна в лицето й Драмов, но посочи с палец към влизащия във фоайето. — Решил е да си прави самокритика. А не е пиян.

Обиден и надменен, Красимир Герчев се отправи към асансьора.

— Драмов, да вървим да спим! И не забравяй, че ни предупредиха да не говорим за случая.

Вратата на асансьора изгърмя, затръшната с безконтролна сила.

— Ще събудите хотела! — осъдително се нацупи Мимето.

Драмов се облегна на рецепцията. Нямаше сили да си тръгне. Нощната му почивка бе отишла по дяволите и утре щеше да бъде по-нетрезвен отсега. Щеше да бръщолеви глупости там, където трябваше да говори сериозно, да прибягва до стари вицове, защото главата му нямаше да ражда нови. И щеше да бъде озлобен към хората, а той мразеше злобата у себе си и у другите. У него тя се появяваше само в часовете на махмурлука и измъчваше ведрото му лекомислено същество, което с вродена бактериофобност се боеше от заразата й. И сега той остана инстинктивно, за да се освободи от внезапната си омраза към Герчев, да може спокойно да легне после на съседното легло.

— Няма защо да ми го разказвате, щом не бива — рече Мимето.

— Никой не ни е предупреждавал. Просто вашият любезен гост е прекалено честолюбив. А ти утре какво ще докладваш на началника, като научи, че е идвала милиция? Един дежурен не може да не знае какво е ставало в хотела през нощта.

— Добре де, какво е станало? — попита Мимето, успокоено от бъбривостта му и предварително отегчено.

— Нищо. Едно глупаво припознаване. И Харитонов спокойно можеше да отложи работата за утре, но нали го знаеш какъв е човеколюбец — сакън, да не бъде обиден някой невинен! А че на двама невинни проваля нощта, че на двама трудещи се отнема законната почивка…

— Ако спяхте, нямаше да ви безпокои — защити го Мимето. — И какво стана?

— А, оправих го. Виж какво, мойто момиче, ще знаеш, че няма човек, който така лесно да се оправя с милицията като мен. Веднъж, пак бяхме цяла компания, зима беше, студ, но на нас ни е горещо, нали разбираш — заразказва Драмов спомена си, хрумнал му още в колата зад гърба на грамадния старшина и все още напиращ да излезе от него. Иначе щеше да го разкаже на глупака Герчев и то щеше да прилича на опит за одобряване.

Милиционерът ги предупреди да не пеят. Някой му отвърна, че който пее, зло не мисли и той трябвало да се радва, когато народът пее. Друг добави, че неслучайно толкова се поощрявала художествената самодейност. Милиционерът изтропа в тънките си ботуши и каза, че нямал нищо против художествената самодейност, че тъща му също пеела в един хор, но че по улиците не бивало. Певецът обаче не се предаде. Рече подмилкващо се: Старши, разреши ми само една песен още. Аз, когато се прибирам по туй време и знам какво ме чака в къщи, опасна жена имам, ще знаеш, винаги си пея за кураж: „Бой последен е този“… Не разрешавам — прекъсна запяването му милиционерът и внезапно се изпъна в стоеж мирно. — Бе ти що се подиграваш с тая песен бе!

Скандалът ставаше непредотвратим, а Лалов, редактор тогава в Радиото, намери най-после сгодата да се прояви. Напивайки се, той моментално губеше и без това оскъдното си чувство за хумор и търсеше поводи да се скара с някого, затова другите хумористи отбягваха компанията му, което пък още повече го озлобяваше. Ти на кого говориш на „ти“ бе! — ревна Лалов и тръгна на бой. — И на кого викаш „бе“?

Милиционерът отстъпи крачка, посегна към кобура си и тогава Драмов извади оня рефлекс, който зашемети всички. Той се вмъкна между двамата, сграбчи с лявата ръка ревера на Лалов, а с дясната му зашлеви такава плесница, че изплющяването й навярно окончателно разбуди квартала. Блъсна го назад, шумно го заплю: Простак! Пияна свиня! Какво се заяждаш с човека! И вие бе, не ви ли е срам! Човекът в студ и мраз службата си гледа, живота ви пази, мръзне по улиците, за да спят хората спокойно! А е оставил в къщи една млада жена, една хубава, топла жена, спи сега сама, и едно русо детенце е оставил в креватчето, и вместо да стане сега да види дали не се е отвило, съкращава тука живота си заради вас! И за какво, питам ви, за какво?…

Още дълго крещя така, гневно и поетично, а компанията мълчеше стъписана. Милиционерът закопча кобура и обърса едното си око; сигурно студът бе изстискал някоя капка от него, но компанията после се превиваше от смях. И до днес продължаваше да разправя въодушевено как Драмов успял да разплаче един милиционер и да предотврати опасен скандал. Милиционерът им каза тогава кротко: „Хайде, прибирайте се, другари, ще се оправите и сами!“ После застигна Драмов, хвана го подръка и повървя десетина крачки с него. Беше трогателно развълнуван. И детенцето ми е наистина русо, каза му. На шест годинки е, момичка. Те това е, другарю, хората трябва да се уважават помежду си, ама на, не се уважават. А пък на човек веднага му става по-топло, като види, че го разбират. Аз много ви благодаря, другарю, щеше да стане беля, ей, голяма беля щеше да стане, щото и аз съм кибритлия… Деян Драмов усещаше треперенето на ръката му, стори му се, че усеща и топлината й през ръкава на балтона си, и обичаше до задушаване този премръзнал и самотен човек. Но го задушаваше всъщност мъката, че постъпката му приличаше на подигравка. И окончателно се разстрои, когато не намери сили да отблъсне похвалите на компанията за сполучливо изиграната сцена.

— Знаеш ли кое е идиотското, мойто момиче — завърши той разказа си. — Всички мислеха, че съм направил номер, пък аз наистина не се шегувах. И още ме е яд, че не цапнах на онова пияно говедо поне два шамара. Хайде, лека ти нощ сега!

Мимето го заподозря, че й разказва тази история, за да премълчи истината за среднощното произшествие, но веднага забрави подозрението си. Този умен и весел бърборко й се стори сега много самотен и нещастен човек и не разплаканият милиционер с неговата топла жена и русо детенце е бил истинският самотник в оная нощ, този тук се е нуждаел повече от топлина и разбиране. Тя обаче не умееше да формулира точно чувствата си, само едновременно и се доплака и доспа, гледайки го да чака асансьора, някак попрегърбен и смален в овехтелия си костюм — един несретник, отнасящ в негостоприемен дом мъката и умората си. Толкова мъже бяха я поисквали, наведени през високата бариера на рецепцията, толкова мъже бе отблъсквала, и неприятни, и приятни, кога грубо, кога деликатно, без да се поддаде на лъстивите им думи! Този също не пропускаше да се поповдигне на пръсти, та да хвърли поглед към бедрата й, но ги обливаше не с похот, а с някаква галеща доброта. Мимето почувствува още собствената си самота в клетката на рецепцията, почувствува, че би могла сега да подържи несресаната му глава в скута си и да я милва, както се милва весело и обичливо куче, но побърза да отпъди от себе си тази представа. Един разумен администратор на хотел е длъжен по това време да предпочете съня. Два-три часа оставаха още до времето, когато трябваше да буди ония, които искаха да хванат първите рейсови таксита за София или ранните автобуси.

Единадесети май

1.

Писателят завари теоретика досадно буден. Той седеше на стола с изправен по облегалката торс, небе свалил дори коженото си яке. Укори го, загдето се е забавил толкова, явно търсеше продължение на разговора, но Драмов му отвърна, че не вършел вече тия работи с момичетата така бързо като него. И веднага се заразсъблича край своето легло.

— Нищо не сте вършили с момичето, Драмов, защо непрекъснато трябва да съчинявате?

— На „вие“ ли сме вече — зарадва се хумористът на предстоящото скарване, което като че ли се съдържаше в променения глас на Герчев. — Я по-добре да спим!

— Драмов, аз ви моля! — Не, този глас не се заяждаше, не беше сърдит; той говореше на „вие“, както се говори на непознат човек, но беше дразнещо равнодушен и толкова чужд, че хумористът се обърна към източника му. — На този човек трябва да се помогне, и то веднага!

— Откога се извъди такъв алтруист? Гледай ти: критик-алтруист!

— Драмов, настоявам да говорим сериозно. С него може да се случи нещо лошо, може би няма да го понесе психически.

Изненадан от толкова загриженост, хумористът бе готов на неизпитвани досега симпатии, но Красимир Герчев продължаваше да седи с неподвижността на витринен манекен и нито едно трепване по лицето му не подкрепяше състраданието в неговите думи.

— Че помогни му тогава!

— Кажете как.

— Много просто. Обади се, че той е Красимир Герчев, и му дай дрехите си и документите.

— Да, това е най-добрият начин — съгласи се теоретикът на хумора без никаква реакция спрямо подигравката. — Но сега още не мога да го направя. Затова се обадете вие. Кажете на подполковника, че сте се заблудили, че онзи е Герчев. Веднага да му предадат това и да го успокоят…

— Леле, какво великодушие — извика хумористът. — Застреля ме като невинно гълъбче. А после?

— Какво после?

— Нали ще ме пита защо най-напред съм гарантирал за теб. И къде си сега, ще ме пита, и веднага ще довтасат…

— Вие сте приятели с подполковника. Кажете му, че утре ще му обясните всичко, да почака до утре. Сега само да успокои задържания.

— Виж какво, Герчев — рече хумористът и се наведе да развърже обувките си. — Ти наистина почваш да ме изпълваш с нещо като уважение към теб. Да, прилича малко на уважение — изпъшка той от навеждането. — Но аз съм обикновен човек, а човеколюбието на обикновения човек винаги се стряска, щом трябва да се осъществява чрез прекалено сложни комбинации. В такива моменти на мен ми се доспива.

— Нямате право да спите, когато вашият другар е в беда!

— Охо, събрание ли правим? Цялото човечество е в беда, драги, еволюционна криза, замърсяване на околната среда, упадък на нравите, пък всички писатели си спят спокойно.

— Драмов, престанете с шегите си! Не разбрахте ли? Онзи е Красимир Герчев, не аз — произнесе неподвижният на стола мъж с неподвижен глас. — Аз му взех дрехите и документите.

Бос, по панталони, хумористът се отпусна на леглото, препъна се над поизпъкналия си мек корем, очертан от жълтеникавата вече долна фланелка, изведнъж се побоя да погледне към стола.

— Наистина ли?

— Истина е. Трябваха ми и ще ми трябват още малко.

— Може ли да понаплискам очите си, да се разсъня…

— Добре, но побързайте. И не мислете за бягство, нищо лошо няма да ви сторя. Аз не мога да сторя нищо лошо. Освен това също се нуждая от вашата помощ.

Драмов успя да го огледа от прага на банята. Той наистина не приличаше на Герчев, въпреки дрехите, въпреки същите черти на лицето, и като че ли отдавна не приличаше на него — не само от гласа и от вдървената му поза, от всичко лъхаше студът на нещо непознато и чуждо. Защо тогава бе се припознал?… Вратата на стаята се намираше до вратата на банята, би могъл да я отвори светкавично, но бе забравил да обуе обувките си. Влезе в банята, стресна се от образа си в огледалото на мивката, отвори крана. Кранът изшътка с досадата на стотното предупреждение да не го безпокоят напразно. Застоялата синьо-черна вода в кофата не го съблазни. Той разтърка със сухи длани бузите си, примига, не му хрумна нищо разумно и се върна в стаята с нараснал страх, който го накара веднага да задърдори:

— Няма вода. Представете си, някакви мошеници години наред източвали водата от язовира, та да си пишат премиални! Системата на заплащане била такава, според източената вода, все едно за какво е източена…

— В кофата има — каза онзи и продължаваше да си седи с нечовешка неподвижност на стола, чиято облегалка бе конструирана навярно за оправяне на изкривени гръбнаци.

— Е, човек всъщност не бива да се мие толкова често, не било полезно. Една моя приятелка казваше, че нямало по-жалко същество от къпания мъж. Приличал на пеперуда, на която са изтрили прашеца от крилата.

— Още не разбирам всичко, което говорите — отвърна неподвижният. — Хайде, обадете се!

Драмов набра смелост да седне на леглото си.

— А мислите ли, че аз разбирам нещо? Би трябвало да ми разкажете по-напред кой сте, откъде идете, какви цели сте си поставили в живота, а най-вече: защо тъкмо мен трябва да натопявате в тая каша. Аз съм хуморист, а ние, хумористите, сме като боксьорите, забранено ни е да участвуваме в скандали…

— Прав сте. Налага се да ви обясня. Без вашата помощ сигурно пак ще направя нещо лошо, а това още повече ще утежни мисията ми. Моля ви обаче да не ме разпитвате. Ще ви кажа всичко, което знам, и без да ме питате. Ако не реагирам на въпросите ви, то ще бъде, защото не знам отговора им. Аз не съм човек, а изследователски апарат. Изпратен съм за определено време да взема сведения за тукашния живот. Някаква повреда при транспортирането унищожи дрехите ми, документите, всичко, което имах за пребиваването ми тук. Това ме обърка и предизвика да взема образа и алибито на първия срещнат човек. Не биваше да става, нанесох му вреда, а това противоречи на програмата ми. Ето защо се нуждая от вашата помощ, да се оправя в тукашните условия, да се легализирам. Разбира се, ще се нуждая и от вашата дискретност. Но и да го разкажете някому, няма да ви повярват.

— Тъкмо това си помислих и аз — каза предпазливо хумористът и погледна през рамо към вратата, която сега беше безкрайно далеч. — Само един въпрос! От друга звезда ли са ви изпратили, или от бъдещето, с машина на времето? Напоследък тия машини често се повреждат…

— Разбирам, че ви е трудно да повярвате — каза откъм стола неподвижният глас. — Нужно е да намеря начин да ви убедя.

— А, недейте! Щом толкова настоявате, ще ви повярвам. Жалко е, че не попаднахте на един мой приятел, научен фантаст, той щеше веднага да ви повярва. Аз също съм свикнал на всякакви невероятни истории, като тая с водата например, но…

Човекът-апарат внезапно стана и Драмов се намери до вратата.

— Моля ви, не бягайте — извика му той. — Имам нужда от вас. Не постъпвайте като вашия приятел! Аз съм машина и нищо лошо не мога да сторя.

— Цялото нещастие на човечеството сега иде от машините — отвърна му хумористът храбро, защото държеше дръжката на вратата в ръката си, а и разстоянието изглеждаше безопасно.

— Не, аз съм програмиран апарат, разберете, програмата ми не позволява да нанасям вреда на човек. Искам само да ви докажа думите си. Елате да ме пипнете, да ме разгледате. Ще се опитам да сдържа защитните си рефлекси.

— А ако не успеете? — запита Драмов, който нямаше никакво намерение да пуска дръжката на бравата.

— Пак няма опасност за здравето ви. Моля ви, елате!

— Но аз не съм научен фантаст бе, човек! Не сте ми интересен, друг жанр сте.

— Драмов, моля ви, не ми отказвайте помощта си. Аз съм автомат и възможностите ми да се самоконтролирам не са големи.

— И аз съм автомат — поиска да го омилостиви хумористът. — Мене също други ме контролират. Има една хипотеза…

Той млъкна, защото пред него ставаше нещо изумително. Лицето на човека автомат се разкриви, той го сграбчи в шепите си, но не за да го скрие, а сякаш да спре това бързо и произволно движение на лицевите мускули. Пръстите му грубо заопипваха устните, носа, бузите, веждите — месеха ги, наместваха ги и между тях, сякаш изтече през пролуките им, окончателно изчезна кандидатът на филологическите науки Красимир Герчев. Когато ръцете слязоха надолу, над яката на оранжевото поло живееше едно съвършено различно лице. Дори носът бе станал два пъти по-къс, възмесест и добродушно чип, очите — по-мънички, светеха със зеленикава насмешка, въпреки че изглеждаха зачервени и недоспали, бузите, широкопорести, имаха цвета на превтасало тесто, а меките широки устни като че ли се готвеха да заплачат.

— Исках да го спра, но, кали ви казах… — рекоха те треперливо.

Той безпомощно замята ръце по тялото си, което също се преобразяваше: разшири се в плещите и пешовете на зеленото яке се разтвориха, защото нещо като бързо надуван балон изпъна предницата на полото, образувайки законното коремче на пияч, който не щади и мезетата. Едновременно с разширяването си тялото се скъси най-малко с пет-шест сантиметра, от висок ръстът му отиде към среден. Преобразяващият се бързо изхлузи обувките си, изправи се, със същата бързина разкопча колана на панталона и горното му копче, смъкна от себе си коженото яке. И едва тогава, по чорапи, с полусвлечен панталон, се усмихна с меките си устни:

— На вас ли заприличах? Простете! Има някаква повреда и в мен. Идете сега да занесете дрехите на вашия приятел.

И той вдигна полото над новото си шкембе. Деян Драмов, който няколко пъти бе преглъщал, за да не изкрещи, успя да каже:

— Чакайте!

Ръцете с машинална готовност върнаха полото на мястото му, но устните се опитаха да възразят:

— Не бива да се бавим. Може да се случи нещо лошо с него.

— Че гол ли ще останете? — запита хумористът и гласът му звучеше неизлечимо простуден.

— Ще ми дадете вашите дрехи или ще ми намерите други.

— Да, да… — съгласи се Драмов безпаметно и безгласно. — А дотогава?

— Срам ли ви е да ме гледате гол? Нали гледате себе си? Надявам се, че сега няма да се плашите толкова.

— Човек най-много от себе си се плаши — рече Драмов и кхъкна няколко пъти, да си възвърне гласа. — Попитали едного, който все се съгласявал с другите, няма ли собствено мнение, а той отвърнал: Имам, но не съм съгласен с него.

Онзи разкриви плачливо уста, обхвана с две ръце корема си, рече като след колитни спазми:

— Това шкембе, драги, от стари вицове е станало такова.

— Стига! — викна Драмов, видял за пръв път собствената си реакция, когато му разказваха познати вицове. Ръката му заподскача върху дръжката на бравата и тя сухо застърга. Онзи го засрами с неговия собствен смях. — Как ги правите тия номера?

— Казах ви вече, автомат съм. Това е начинът ми на защита и адаптация. Хайде, успокойте се и да решим какво да правим. Нямаме време.

— Може ли да изляза за малко? В коридора само…

— Недейте, вие също не можете да се контролирате. Ще хукнете към милицията, пък за вас няма сега кой да гарантира. Щом искате само да се уверите дали съществувам и дали наистина изглеждам така, влезте за малко в банята, наплискайте очите си от кофата. През това време положително ще съобразите, че дори и приятелят ви Харитонов не ще ви отърве от психиатрията.

Деян Драмов неведнъж бе чел по радиото и телевизията хумористични разкази и сега имаше чувството, че отново слуша и гледа свой запис, своя и познат, и непознат глас, своето и познато, и непознато лице. Но особено го потресе това, че наистина бе поискал да излезе, за да се увери, че не сънува.

— В банята, казвате — рече той сломено, а от студа, които тресеше тялото му, изведнъж му се доходи някъде.

— Да, може и да се заключите — отвърнаха му с добродушна усмивка. — Но не се бавете, моля ви, защото ще тръгна сам да нося дрехите.

— А вие… вие няма ли да избягате с дрехите ми?

Онзи, който приличаше на него, стоеше съвсем близо до захвърлените му на втория стол сако, риза и връзка, до обърнатите с подметките нагоре обуща.

— Ако не се бавите, няма. Иначе ще се чудя после как да отървавам пък вас от милицията.

— Само тоя номер не ми правете!

Другият, се натъжи точно така, както се натъжаваше известният хуморист Деян Драмов, когато се готвеше да каже нещо смешно.

— Очаквах от вас повече чувство за хумор. Хайде вървете, че ще намокрите гащите, пък може да ми потрябват.

2.

Хумористът се втурна в съседната врата, заключи я, облегна се задъхан на нея. И дълго стоя така, докато, отваряйки очи, отново съзря лицето си в огледалото над мивката. Потрепера от ужас. Това не беше неговото лице, може би приличаше на неговото, но такова лице той не помнеше да бе имал някога. Пое няколко пъти дъх, извика:

— Още ли сте тука? — Не чу отговор, бързо отключи вратата, но само я открехна, за да повтори през пролуката: — Ей, още ли сте тука?

— Чакам ви — обади се кротко неговият радиоглас.

— Елате — рече Драмов и докато отваряше широко вратата, се насилваше да влее малко твърдост в цялата си, превърнала се на трепереща пихтия, мускулатура.

С грижливо завързана вратовръзка, с грижливо закопчано сако в банята влезе известният столичен хуморист Деян Драмов. Само смъкнатите над обущата прекалено дълги панталони бяха останали от Красимир Герчев.

— Нали нямаше да ги вземате? — промълви безпомощно босият, по панталон и с още по-жълтеникава от слабата светлина в банята фланелка Драмов Първи.

— Те ваши ли са? — учуди се другият.

— Ей — кресна му Драмов. — Сдържайте си рефлексите, че и аз имам! — Но веднага изтръпна от собствената си заплаха сред теснотата на тоалетното помещение.

— На хумористите е забранено да участвуват в скандали. Като на боксьорите — отзова се със спокойна насмешливост другият. — Какво искате?

— Застанете тука, пред огледалото! — И той още по-широко разтвори вратата, за да му направи място, след което, събрал цялата си храброст, се изправи до него. Голото му рамо опря в рамото на собственото му сако. Щеше да повтори, като видя, че ръстът им сега е напълно еднакъв: „По дяволите, как го правите това?“, но не успя да произнесе нито звук, защото мускулите на съседното в огледалото лице се раздвижиха и само след миг то окончателно заприлича на неговото.

Сега в сребърно-нитратното пространство се дебнеха две огледално еднакви, ужасени, жълтеникави, с лилаво нагънати сенки под очите лица. Безпаметно дълго се дебнаха, докато най-после едните устни се раздвижиха в шепот:

— Не може да бъде!

Драмов го каза, но веднага осъзна, че устните му не бяха помръднали, бе го произнесъл само мозъкът му. Разтегли ги насила в една безпомощна гримаса, да ги отличи от устните на другото лице, но преди да довърши гримасата си, другите устни зададоха въпроса му:

— Това… това… хипноза ли е?

Тогава Деян Драмов изхвръкна от банята, понечи да изхвръкне и от стаята, но беше почти гол и потърси убежище в кревата си. След миг другият дойде спокойно подире му, спокойно и малко предпазливо, да не застъпи дългите крачоли на Красимир Герчев. Хумористът го гледаше, както се гледа привидение. Призракът рече плачливо:

— Знаете ли, аз абсолютно не вярвам в призраци. Даже не ме е страх от тях.

Драмов си спомни къде беше чел този фин, литературно шлифован виц, помоли:

— Не може ли пак да заприличате на Герчев?

— Сега вече не мога.

— Тогава заприличайте на някой друг! — изкрещя хумористът.

По стената силно се издумка. Оттатък бяха се събудили и протестираха.

— Не мога.

Драмов изгледа копието си, пошепна с треперливо примирение:

— В джоба ми има цигари…

Онзи безпогрешно измъкна запалката от левия външен джоб на сакото, извади цигарите от специалното вътрешно джобче. Направи крачка да му ги подаде. Хумористът ги пое, без да става, решил, че нещо по-страшно от досегашното не може да се случи. Запали с привичната жажда за успокоение и като че ли го получи още от първото всмукване, макар димът да се вряза в езика му с остротата на суха четка за зъби. Той се изпъна на леглото, за да демонстрира възвърнатото си спокойствие, смукна втори път, трети път, прати един димен венец към тавана, рече подире му:

— И какво ще правим сега?

— Не знам — отвърна изненадващо смирено неговият радиоглас. — Вие ще решите.

— Но вие ще правите ли всичко, каквото ви кажа?

— Само това, което бихте направили и вие.

— Интересно! И колко ще трае тая забавна история?

— Не знам. От вас зависи.

Хумористът побърза да се покрие отново с дим. Димът легна над корема му, чийто връх запрозира през него като планина, обвита в облаци.

— Добре, ще помислим. Разкажете ми през това време нещо весело — каза той и веднага усети оживлението му. Извъртя до болка очите си, за да може да го види, без да извърне глава.

Двойникът му палячовски се дотътра с прекалено дългите панталони до другото легло, друсна се свойски на него и мигновено задърдори:

— Какво нещо е асоциацията! Спомних си първата поръчка, която ми дадоха някога, фейлетон за петричката врачка. Борба против суеверията и така нататък. Кофти беше, макар че излезе доста смешен. А десет години по-късно се случихме с двама колеги в Петрич и те предложиха да идем при нея. Тя отдавна си приемаше вече съвсем официално, мисля, че дори в съвета се плащаше таксата. Аз отказах. Викам им: Писал съм фейлетон против нея, ще ме познае. Те много се смяха на вица ми. А смешното беше, че аз наистина се боех да не ме познае. Съвсем не заради принципите си не отидох…

— А те? — запита отново простудено Деян Драмов, сякаш вече само от отговора на този ненужен въпрос зависеше по-нататъшната му съдба.

— Те отидоха, но тя ги изгонила още преди да си отворят устата. Рекла им, че са дошли за глупости, пък нали казват, че била сляпа…

Хумористът скочи от кревата, при което пепелта от цигарата се посипа върху фланелката му.

— Ама това… това е… Слушайте, откъде знаете тая история?

Онзи примига виновно с неговите очи, вдигна рамене:

— Искахте нещо весело…

— Стига! — кресна му хумористът с мистичното усещане, че го крещи на себе си. — Предлагам да поспим малко, пък утре ще видим. Съмна се вече.

Електрическата светлина в стаята наистина бе изсивяла от първите вълни на новия ден, просмукващи се през прозореца. Навън пееха славеи. Онзи на другия креват се заслуша в тях, погледна към прозореца и промълви:

— Аз не мога да спя.

— Нали казахте, че ще правите всичко, каквото ви наредя?

— Ще легна — отвърна оня бързо и се заразсъблича.

Деян Драмов го следеше с отново нарастващ страх. Когато онзи остана гол до кръста и колебливо посегна към панталоните си, под които навярно също нямаше нищо, както под неговата риза, той го спря:

— Може ли сега да ви пипна?

— Може — усмихна се двойникът му. — Макар да сте от друг жанр.

Драмов едва събра сили да протегне ръка към рамото му. Докосването засили неговия ужас. Хладната плът беше мека, гъвкава, но все пак не се напипваше като човешко месо. Той леко натисна рамото наляво и онзи покорно се обърна; над плешката трябваше да се намира едно, колкото оризово зърно, кафяво кожно туморче. Нямаше го. Кожата беше навсякъде еднакво гладка, сивкавобяла. Той допря, отначало плахо, а после силно, цигарата си на мястото, където бе очаквал да види туморчето. Кожата не помръдна. Едва след мига, в който всеки нормален човек би изревал от болка, двойникът му рече насмешливо:

— С една цигара няма да ме подпалите. Ако горях, щях още в машината да изгоря.

— Прощавайте! Исках само…

— Разбирам, разбирам…

— Де да имах и аз такава кожа! — опита хумористът да си възвърне самообладанието.

— Нямаше да бъдете човек.

— Да, да — измърмори Драмов и побягна към леглото си, и се тръшна на него, и хвърли одеялото върху лицето си, готов вече на всичко. Но не последва нищо. Шумовете в стаята подсказваха, че онзи също си лягаше; когато те стихнаха, той чу през одеялото своя далечен глас:

— А Красимир Герчев?

— Стига с тоя Герчев — изрева под одеялото хумористът. — Той е по-огнеупорен и от вас. Искам да спя, ясно ли ви е!

3.

Загасването на лампата не угаси светлината в стаята. Нощта бе си отишла. През недобре затворения прозорец влизаха първите банални шумове на ранобудния град: бученето на автобуси и камиони, кашлицата на тютюнджиите, кънтежът на обувките върху още по нощному звучния паваж, пукотът на мотоциклетите и картечните редове на моторетките. Започваше всекидневната атака на човека против природата — със стрелба, заплюване, отровни газове и славеите, естествено, отстъпиха първи.

— Ей, нали уж не можехте да спите? — подвикна Деян Драмов, след като утринният шумов коктейл окончателно го отрезви.

— Не спя — отзова се веднага отсрещното легло с магнетофонния запис на неговия глас.

— Значи… вие сте някакъв автомат?

— Всички сме автомати, биоавтомати. Има дори една хипотеза, че сме генетично предпрограмирани от…

— Не! Така няма да стигнем доникъде — изпъшка Драмов, усетил се безупречно пародиран. — Трябва да ми кажете нещо повече за себе си, аз трябва да знам…

— Това е, няма друго. Аз съм просто един автомат за смешки, поизносен автомат, с изтъркани лагери — задърдори неудържимо неговият радиоглас. — Не съм пресмятал средната продължителност на живота в нашия занаят, но тоя наш смях не е никакво здраве, както твърди медицината, поне за производителите му не е, а си е жива болест. И неизлечима. Ако не тебе, таланта ти умъртвява за десетина години. Би трябвало да ни пенсионират поне на възрастта на балерините…

— Слушайте — предпазливо се надигна Драмов, взе от нощното шкафче цигарите и дълго не успя да запали, — приемам, че това, което разправяте, пак съм аз, почва да ми става дори забавно, приемам и че не щете да ми кажете как го правите, професионална тайна сигурно, но все пак ми кажете нещо за себе си, та да знам какво да предприема.

— Нали това правя — засегна се другият като човек, в чиято искреност са се усъмнили, но не помръдна в леглото си; лежеше по гръб и се изповядваше към тавана: — И аз съм от тия нещастници, редовите български хумористи, а дарбицата ми, ако изобщо я има, отдавна е в прединфарктно състояние. Изобщо, ние също сме автомати с повредена програма, това е. Искам да живея като хората, да ги обичам, да им съчувствувам, но тая машина за вицове дрънка ли, дрънка… А какво право се смея на хората? Да не би да съм по-добър от тях? Повредена програма и толкоз…

— Добре — блъвна Драмов с облаче дим нарастващото си безпокойство от пренеприятния себевъпрос: „Че аз такъв противен дърдорко ли съм и така ли бързо говоря? Не може да бъде, хората все пак ме харесват, търсят ме…“ — Добре! — повтори той, но двойникът му пак не се остави да го прекъснат или отклонят:

— От юноша мечтая да напиша сериозен роман, да разтърся читателите със страшни съдби, с велики мисли и идеи, а вместо това цял живот смешки произвеждам. Още като дете съм го започвал. Героинята беше медицинска сестра, винаги в бяла престилка, и се казваше Анна, с две „н“-та. На края тя щеше да умре от тежка болест, заразява се в болницата от човека, за когото се грижи и в когото е влюбена тайно. Той също я обича безумно, но оздравява, защото организмът му е по-силен, и на края решава, че е по-добре, вместо да се самоубие от мъка, да замине в една далечна поробена страна, където да оглави партизанското движение или като лекар да лекува ранените. Страшно ми действуваше тая бяла престилка! По-късно се и ожених за една, за медицинска сестра, Ани се казваше, с едно „н“. Умря преди пет години…

Драмов скочи от кревата.

— Спрете! Спрете, ще ви вземат дяволите! Не разрешавам да се гаврите с тия неща!

— Но как мога да се подигравам! — възкликна другият с неподражаемо огорчение. — Просто изведнъж ми се прииска да разкажа нещо за себе си, което никога не съм разказвал. Може би вие сте виновникът. Трудно е да срещнеш човек, комуто да разкажеш такова нещо и той искрено да ти съчувствува, а не да усещаш, че думите ти изобщо не достигат до мозъка му, защото той целият е погълнат от това, да стиска палци, да не му се случи същото. А може да е и от разсъмването. Винаги, когато съм посрещал буден разсъмването, все едно дали на излизане от бара, или тръгнал за риба, винаги съм имал чувството, че нещо си е отишло с нощта, окончателно, че съм изхарчил някакви действителни стойности, а това, с което ще ми плати новият ден, са обезценени междувременно банкноти…

Деян Драмов гледаше през прозореца гъсто черния мазутен пушек, който се виеше вече над старата градска баня, за да не поглежда към неподвижната фигура в отсрещното легло, зъзнеше гол насред стаята й не намери сили да изслуша докрай тая бързорека и горестно патетична тирада, каквито той обикновено произнасяше само в полупияно състояние. Отново избяга в банята.

Огледалото му се облещи с едно почти обезумяло лице, подпухнало и синьо, с лампазено червени кантове на клепачите. Не, не беше негово това лице и Драмов побърза да се отвърне и от него. Седна на посивелия от старост пластмасов кръг, наведе глава към цимента, чийто студ не усещаше с босите си ходила. Половинката цигара между пръстите му единствена мъждукаше още с цвета, аромата и топлинката на спокойствието — като агония или като зародиш. Когато я допуши така, че едва я отлепи от устната си, успокоението й слезе по тялото му и жалостиво изцирика в порцелановата чиния. После мокротата изненадващо се придвижи обратно нагоре и Деян Драмов разбра, че бе забравил да смъкне гащетата си. Поседя още малко, събу ги, окачи ги върху клюмналата глава на осъдения на мълчание душ, поиска да види смешното в това разпятие, не успя и се върна в стаята. Мокетът всмука и обезглуши крадливите му стъпки, но онзи, завит и неподвижен като труп в болничен коридор, веднага регистрира присъствието му.

— Напикахте ли се? Защо не внимавате!

— Ама че нахалство — избухна Драмов. — Вие ме напикахте, а отгоре на всичко… Не се обръщайте, искам да пия вода! — изхриптя му той, защото онзи едва сега изви глава към него, а гарафата с водата се намираше върху писалището точно срещу неговия креват.

— Не пийте! — отвърна с недоумяващо раздразнение онзи и се загледа в гарафата.

Хумористът преглътна няколко пъти — всъщност защо трябваше да се срамува, ако там лежеше пак той? — но предпочете да си остане жаден. Легна, разтрепера се отново от топлината на завивката и дълго събира слюнка в устата си. Подсъзнателното му влечение да слуша още и още себе си и за себе си го теглеше като височинна болест към бездната на новия ужас, който, той чувствуваше това, нямаше да закъснее.

— Значи, много ви се иска да го разкажете?

— Да — отвърна веднага онзи и желанието му експлодира трогателно звучно в двата звука. — Не е смешно, нали?

Драмов се пресегна за нова цигара, макар да знаеше, че болният му стомах ей сега щеше да се възбунтува, и мислеше за ината на собствените си желания. Хрумнеше ли му нещо, което да си струваше да се разкаже, той не бе в състояние да го задържи в себе си. Имаше си дори специална техника за продължението, ако някой го прекъснеше. Започваше с думата, на която е бил прекъснат. Произнасяше я необикновено гръмко в мигновената пауза между нечии две изречения, с което стряскаше компанията. Тя го изглеждаше озадачено, досещаше се, че той всъщност само продължава прекъснатия си разказ, засмиваше се полувесело, полуснизходително и забравяше, че го е прекъснала, защото й е било омръзнало все него да слуша. Той отново й ставаше забавен и интересен.

— Не бива да пушите толкова рано, особено преди закуска — рече онзи загрижено.

— Само не ми давайте добри съвети — ядоса се Драмов и се закашля. — Всеки ден си ги давам и самичък. Хайде продължавайте!

Онзи го почака да се изкашля, почака да утихнат и шумовете на пружината, която се справяше с премръзналото тяло на хумориста. На небето пред прозореца пушекът на старата градска баня образуваше градоносни облаци.

— Две години — извика онзи така, че Драмов едва не подскочи в кревата си и кожата му отново настръхна. — Две години трая! Втората, всъщност, цялата беше една непрекъсната агония, една година агония… — Гласът веднага бе слязъл до нормалната си сила, но на Драмов се стори, че това вече не е неговият глас, така той като че ли никога не бе разказвал нещо. — Криехме от нея, но тя нали беше медицинска сестра, пък и умна беше, и образована колкото двама поликлинични лекари, тя от специални принципи бе станала сестра, затова и в онкологията отиде на работа, доброволно. Тя знаеше, отлично знаеше истината и пак искаше да вярва на лъжите ни. Две години съм се мъчил да я разсмивам, ден и нощ! Целувах я и се смеех до последните й минути, и пишех фейлетони, за да изписвам от чужбина нелекуващите лекарства… — Непознатият глас закриволичи като кола, попаднала на лед, загуби инерцията на посоката си, овладя се, колкото да каже още: — И ето, продължавам да пиша! Казват даже, че не било лошо. Ако не умно, то поне е смешно, защото не мога да спра тая идиотска машинка за смешки в себе си. Но и не мога да се отърва от чувството, че продължавам да разсмивам агонизиращи, които не искат да повярват в смъртта си…

Гласът забоксува, изскърца като внезапно и погрешно в такива случаи ударени спирачки и колата окончателно изхвръкна от шосето — гласът заплака.

— Не! Не е вярно! — изхриптя Деян Драмов и забравил, че е без гащи, стремително скочи изпод одеялото. Втурна се към плачещия с удушвачески разперена ръка, спря се насред стаята, грабна гарафата и я заизлива в гърлото си. Застоялата вода падаше с гълголещ плач в стомаха му. Усетил, че ще я повърне, той панически върла преполовеното шише на мястото му — то издрънча гръмотевично върху никеловата табличка — и панически хукна из стаята.

— Вярно е, аз не съм нищо повече от един палячо, който непрекъснато се криви и дрънка смешни глупости, за да забавлява хората, но точно такъв съм им потребен. Сериозност те си имат предостатъчно, сериозността е техен периметър. Живеят си в нея като охлюви в черупката си, самотни и хермафродитни, и чакат от тебе да ги приласкаеш, нежно и весело да им речеш: „Охльо-бохльо, покажи си рогцата!“, и те си ги покажат и си викнат: „Охо, аз съм имал рога!“, и отново са преизпълнени с крепящото ги самочувствие, защото вече са се сравнили с тебе и вече са си рекли: „Добре, че не съм такъв!“…, И са щастливи, разбираш ли, отново са щастливи със своята сериозност, иначе щяха да бъдат нещастни с нея, ако нямаше такива като мен, ужасно нещастни и самотни в своята животинска сериозност…

Деян Драмов се мяташе из стаята — вече прошарена от светлосенките на изгрялото нейде над града слънце, — жалък и смешен се мяташе из стаята, както се мяташе под корема му онова, което с известни уговорки би могло да се нарече мъжки полов орган, и крещеше:

— Аз никога не съм плакал, чуваш ли! И никога няма да заплача! Никога! Защото от смеха ми имат нужда хората, не от плача ми…

— На „ти“ ли сме вече? — грубо го прекъсна другият, сякаш никога не бе плакал. — Я се облечете!

Рязката команда, с която легналият Деян Драмов отрезви правия Деян Драмов, като че ли ги отграничи един от друг. Не, лежащият все пак беше друг човек и не държеше, изглежда, на пълната прилика. Дори не възрази, когато правият боязливо занавлича собствените си дрехи.

— Стана ми лошо — рече виновно смятащият се за истинския Драмов. Вътрешните ръбове на панталоните, обути на голо, се врязаха болезнено в интимните гънки на тялото му. — Ще взема нещо за закуска. Има тука една фурна, сигурно е отворена вече… Да занеса ли дрехите на Герчев? Кой знае какво преживява сега човекът!

— Оставете го това витаминизирано лайно — отвърна другият все така грубо. — Най-после да преживее и той нещичко, ще му бъде от полза!

Сетивата му, полумъртви като след наркоза, възприемаха собствените му изрази с потръпваща, но обезболена тревога и Драмов вяло се възпротиви на себе си: Не, аз не мога да бъда толкова жесток!… Той поиска да си каже още нещо, добро и обнадеждаващо, но сега осъзна и комичността на отбранителния патос, с който преди малко се опита да оправдае жалката професионална гордост на шута. Обърка се и надрънка един куп глупости. Плачещият винаги може да намери някъде мъничко съчувствие и приобщаване, но смеещият се над другите — никога! Той е по-самотен в смеха си, отколкото би могъл да бъде и на най-безлюдния остров, защото смехът му го отделя с непреплуваемо пространство от другите. А кому е нужен такъв човек, който волно или неволно се самоотделя? Който не е в състояние да им съчувствува? Ето, той е убеден, че обича хората, че ги жали, че не е в състояние да стори никому и най-дребната злина, но едновременно с това съпреживяването му на техните съдби винаги е приличало на подигравка, както тогава, с милиционера…

— А вие? — попита той, след като завърза и обувките си и разбра, че онзи няма намерение да го спира, но го попита с гадното усещане на изкуствено умъртвената болка.

— Предполагам, че не ще ме изоставите гол в хотела. Един гол Деян Драмов ще бъде по-смешен, отколкото е допустимо в професията му, а пък двама са прекалено много за този симпатичен град, с нищо не го е заслужил…

— Не започвайте пак! — помоли хумористът, познал отново собствения си маниер на остроумничене. Не гледаше към неподвижното му лице, но виждаше как в тоя миг оня по познатия начин криви плачливо устните си, защото му е хрумнало нещо смешно.

— Ако ме удушите, ще намерят вашите отпечатъци по шията ми и ще има да се чудят как е възможно човек да се самоудуши…

Деян Драмов хлопна вратата зад гърба си и из дългия хотелски коридор не правеше друго, освен да си повтаря: „Да, той просто чете мислите ми! Прочита ги и ги отгатва още преди да съм ги довършил, още по усещанията ми ги отгатва…“ И освен това се насилваше да не хукне да бяга по безлюдния хотелски коридор, казвайки си, че е безсмислено да се бяга, и оставяйки само мисълта си да търси някакво спасение. Но тя напразно се опитваше да избяга в криволичещи и към никъде неводещи улици, за да се върне осъзнала, че е залепена като сиамски близнак за оня, който бе останал да лежи гол в стаята.

4.

Като сложи върху лявата си длан просмукания от мазнина пакет, Драмов почука три пъти. Нямаха уговорка, но той се връщаше с усещането за участие в заговор и с плахо смирение пред една мистерия, която трябваше сама да си се разреши. Не чу отговор и натисна дръжката с лакът, защото пръстите му бяха вече изцапани, а вътре изтърва пакета. Наведе се и много дълго, до замайване дълго, го сгъва, за да не изтърси съдържанието му. Въпреки това, когато се изправи, картината си стоеше непроменена. Насред стаята, гол до кръста, бос, в полусвлечените панталони на Герчев, стоеше един съвършено непознат мъж.

— Не се плашете, аз съм — каза непознатият със също непознат глас.

Хумористът измърмори:

— Да, да… да, ето купих банички, топли са!

— Благодаря, не желая. Закусете си, не се смущавайте.

Гласът му беше подкупващо мелодичен, култивиран, глас на човек, който не можеше да бъде зъл или да изрича неприлични неща.

— Не ядете ли банички?

— Всичко ям, но няма смисъл.

— Смисълът на яденето едва ли е измислен от човека.

— Аз обаче не съм измислен от природата, казах ви.

Драмов отново измърмори:

— Да, да… Е, тогава самичък ще си ги изям… — И на пръсти отиде до хотелския мелез между писалище и тоалетна маса, но пакета разтвори прекалено шумно. И първото захапване на първата баничка пак приличаше на опит за бягство. Чак когато преглътна залъка, възвърна гласа си — разбира се, с нещо съвсем плоско:

— Има една поговорка: „Не е луд, който изяжда четири банички, а който му ги дава.“

— Не сте полудял. Успокойте се, другарю Драмов, много ви моля, успокойте се най-после! Само на вас разчитам сега. Вие сте писател, имате силно въображение, приемете най-после истината. Аз няма да извърша нищо лошо, уверявам ви, не съм способен на това, както не съм способен и да не изпълня мисията си. Но в самата ми мисия е заложено добро и полезно дело…

Хумористът дъвчеше настървено, сякаш искаше да заглуши думите му в ушите си.

— Нужен ми е съюзник, а друг е рисковано да търся. Аз знам всичко за вас и вие знаете всичко за мен, можем да се разберем. Няма да ви отнема много време…

Непознатият продължаваше да говори спокойно, не се подмилкваше, не се унизяваше в молбата си и тази изискана мелодика на думите му накара хумориста да осъзнае неприличието на спасителната лакомия, с която поглъщаше пресолените залъци. Той смачка останалите две банички заедно с хартията и ги хвърли в кошчето.

— Майка му стара, порядъчните хора виждат след напиване бели мишки, хлебарки и разни други симпатични животинчета, а аз — автомати!

Непознатият мелодично се засмя:

— Няма такъв делириум тременс, а и вие вече не треперете от мен, другарю Драмов.

Хумористът си наля вода от гарафата, изпи я на един дъх и нахлузи отново върху чашата книжното калпаче с емблемата на Балкантурист.

— Добре сте си вие, автоматите. Не ядете, не пиете, не пушите…

— Когато се налага, мога да го правя, аз съм програмиран за вашето време.

— Аз пък за съжаление съм свръхпрограмиран в тия работи — каза Драмов и докато палеше цигара, се ядоса на отстъпчивостта си и на неумъртвимото си добродушие. — Сега пък кого изобразявате?

— Не знам. Предполагам, че е смесен образ от множество други. Докато ви нямаше, успях най-после да изляза от вашия образ, та да не ви създам неприятности. Измислете ми вие име, професия, изобщо някаква убедителна биография…

— Аз мога да съчинявам само тъпи вицове.

— Не е вярно. Не забравяйте, че целият сте в мен.

— Не приличахте много-много…

— Не сте искрен, другарю Драмов.

— Говорехте и неща, които аз не съм в състояние да кажа.

Непознатият продължи да не се засяга, но като че ли особено се пазеше да не изразява превъзходство или снизхождение.

— Никой не познава възможните граници на мислите и поведението си.

— Добре де — отстъпи Драмов, — но как мога да ви измисля професия например, когато…

— Бъдете спокоен, аз съм зареден предварително с всички основни знания, нужни на човека от този век. Иначе не бих могъл да изпълня мисията си.

— Значи, сте от друг век, така ли?

— За себе си всичко ви казах. Не е заложено нищо повече в мен. Толкова, изглежда, ми е определено да съобщя някому при крайна нужда. Повярвайте ми, в този си вид сега аз не съм способен да лъжа.

— Хъм, няма да ви е лесно при нас в този вид — рече Драмов и храбро се просна на кревата си. — Разрешавате, нали?

— Да, но е време вече и да действуваме. Красимир Герчев не бива още дълго да страда заради мен.

— Герчев ми е най-малката грижа — отвърна хумористът през дима на цигарата си, чу го произнесено от автомата преди малко, засрами се, поиска да прикрие своята конфузия: — Впрочем той… той… също ли е целият във вас, както казахте?

— Разбира се.

— Чакайте, вие може да си го разбирате, но един нормален човек и пияница като мен…

— Искате да знаете как става? Боя се, че ми задавате въпроси, на които човекът също не знае отговорите. Вие откъде и как сте се появили на Земята? Знаете, че еволюционната теория пращи по всички шевове, щом се докосне до човека. Как мисли мозъкът ви? Как задържа тоя огромен обем от информация и по какъв начин така светкавично намира нужното сред нея? Все въпроси, чиито отговори не са нищо повече от предположения, хипотези. Ето, виждате ли колко си приличаме двамата, с тая разлика, че на мен не ми е дадено да се измъчвам с предположения за себе си.

— Не разлика, а едно велико предимство!

— Утешителното предимство на автомата — засмя се с необикновено приятния си смях непознатият, а този смях и очарователният му начин на говорене, и красивата бяла плът на великолепно оформените му гърди крещящо опровергаваха неговите думи; въпреки комично свлечените панталони на Герчев, които единствено напомняха разигралата се преди сцена, това беше един великолепен екземпляр човек, който с подкупваща изисканост говореше някакви нелепости.

— Но вие искахте да ме запитате още дали, без да се измъчвам, все пак имам някакво осъзнаване на себе си. Да, толкова е дадено на един виси автомат, с оглед да пази хората от себе си и същевременно да се пази от опасности. Основното в мен е способността да откопирвам в паметния си блок всички мозъчни излъчвания на човека. Тялото ми, видяхте, също може да откопирва, но това не е същественото, то е защитен и адаптационен способ…

— Че как ще ви защити? Може само беля да ви докара.

— Много просто — усмихна се с мека назидателност непознатият. — Ако някой иска да ми стори зло, не би могъл да посегне на себе си, нали така? Никой лош човек не е враг на себе си.

— Ей, ама това е повече от хитро — извика Драмов. — Вдигаш ръка, а, и изведнъж: виждаш, че си замахнал да удариш себе си…

Той така се въодушеви, че не усети как целият бе се разтворил да приеме невероятното като приказка, разказвана от сладкодумен съчинител.

— Да, но същественото, както ви казах, е да отнеса на онези, които са ме изпратили, своя паметен блок с цялостните вътрешни образи на хора от времето и мястото, които ги интересуват. За тях обаче не ме питайте, техният образ липсва в мен. Толкова ли е трудно да приемете съществуването на такъв автомат? Нали сте чували за холографията, тая триизмерна фотография, която в някои случаи отразява и вътрешните свойства на предметите? Но да оставим холографията, приемете ме като едно усъвършенствувано огледало, което е способно и да задържи отражението в себе си. А че е загадка, съгласен съм, но нали и тая толкова проста по устройството си плоча, пред която се бръснете, е също загадка за вас? Парадоксът на огледалото по същество още не е обяснен от науката ви.

Деян Драмов се надигна да запали нова цигара, да потърси в себе си нова съпротива срещу абсурда, който го смазваше с логиката си.

— За огледалото сте прав. Учил съм нещо в гимназията за тоя парадокс, но нищо не помня… Е, добре, другарю или господин усъвършенствувано огледало, но защо тъкмо габровци и мен сте дошли да отразявате?

— Сигурно е случайно. Тази повреда при транспортирането, която унищожи моя предпрограмиран образ и ме накара, да налетя така глупаво на вашия приятел… — Той изведнъж извика с една много мила тревога: — Красимир Герчев не бива да седи повече там, моля ви! Предприемете нещо, преди в мен да са се задействували корективните механизми! Сега вече не съм подчинен на вас, бързо!

С ново прилошаване в стомаха и със замъглен от никотина на няколкото изпушени една след друга цигари мозък Деян Драмов закопня да бъде сам с едно силно кафе виз à ви и с един нормално силен коняк.

— Идете да пиете едно кафе — каза все така загрижено непознатият. — Но без коняк. И измислете нещо. А преди всичко ми донесете дрехи.

— Ама не ме побърквайте съвсем! Отгде да ви взема дрехи? Аз също съм чужд тука.

— Ще купите. Имате пари. Затова запазих и вашия ръст. Не знам обаче дали ще смогна да ви върна парите.

— Не е въпросът в парите — засрами се от подсещането Драмов и сам не знаеше вече в какво е въпросът.

Непознатият се усмихна с безкрайно предпазлива ирония:

— Знам. Габрово ви плаща щедро. Велик град, а — да си плаща, за да го осмиват? Няма друг такъв град на света!

Хумористът закри с длан очите си, сякаш го заболяха от нахлулото в стаята слънце.

— Вие май наистина всичко знаете.

Тези думи за Габрово той бе изрекъл в тоста си, когато окръжният съвет за изкуство и култура връчи контрактации на цяла група хумористи.

— За вас, да. И за тия няколко души още, с които имах досега съприкосновение.

— И за подполковника ли? И за следователя?

— Също.

………

И ето в този миг, когато падна думичката „също“, у Деян Драмов, другарю следовател, настъпи преломът, чийто психологически механизъм е ясен и не винаги осъдителен: бедата, в която е попаднал, става веднага поносима за всекиго, щом той се види в нея не сам. Той се корени в социалния ни инстинкт, а у Драмов се допълваше и от гражданското упование, че милицията ще съумее да измъкне себе си, а заедно със себе си и него от тази мистериозна история.

5.

В девет часа Деян Драмов със сто грама кафе и двеста грама коняк в стомаха — една добра смазка за всяка скърцаща душа — застана пред входа на магазина за мъжка конфекция. Имаше още двама-трима нетърпеливци като него, после те станаха десетина и той би се учудил колко хора в Габрово едва дочакват новия ден, за да се снабдят с нови костюми, ако не бе така погълнат от необичайността на положението си. По-късно той си спомни максимата „Пазарувай, когато другите не пазаруват“ и се убеди, че тя е известна на всички, защото магазинът веднага се препълни с хора — все мъже на възраст и вид, които би трябвало по това време да седят зад бюрата на учреждения от среден управленчески калибър. Малко преди да го отворят, точно срещу вратата му спря един москвич, макар тук паркирането да бе забранено. Водачът смъкна отсамния прозорец, повика някого с показалеца си.

Мъжете, зяпащи пред витрините, посрещнаха москвича с гузно любопитство, както се посреща нещо, което може да те изненада неприятно, спогледаха се да разберат кой е повиканият, погледите им с облекчение и съжаление изпратиха хумориста до колата — тоя път големецът не бе се обърнал към тях. Драмов отиде с показно нежелание, за да предупреди, че не му е сега до други занимания, но не смогна да се възпротиви на властната покана да влезе. Заповядващият дори забрави да го поздрави.

— Драмов, за магазина ли чакаш? Да ги вземат мътните, защо не са отворили още, ще кажа да ги уволнят!

— От твоите хора половината са за уволнение, пък не ги уволняваш, нали? — възрази раздразнено хумористът.

— С моите хора пет години поред нося преходното знаме, драги! — засегна се мъжът зад кормилото.

— Искаш да кажеш, че нямаш хора за уволняване ли?

— А, колкото си щеш, но отгде да намеря други.

— Видя ли! Тия тука също са дефицитен кадър, а пред дефицитния кадър се стои мирно и с наведена глава. Ако в България има някаква диктатура, драги, това е диктатурата на дефицитните кадри.

— Добре го рече — призна мъжът зад кормилото и наостреността му като че ли се притъпи. — Ще го кажа на следващия пленум, разрешаваш ли?

— Ако спазваш закона за авторското право — отвърна Драмов и за кой ли път съжали, загдето пилееше така безразборно остроумията си. Най-сполучливите му вицове обикновено се раждаха не пред пишещата машина, а в разговорите и често се превръщаха във фолклор, преди сам да бе ги употребил в разказ или фейлетон.

Мъжът зад кормилото не попита какво е нужно, за да не наруши тоя закон — сигурно не се плашеше от законите или защото две дебели и забързани лелки отключваха вече магазина. Каква е тази навалица — бе извикала едната, — ние не продаваме луканка!

Тя всяка сутрин възклицаваше така, заменяйки понякога луканката с овче сирене или батерийки за транзистор, та да сдобри тия по утринному нервни мъже, които търсеха летни костюми и якета и летни панталони. Лятната конфекция обаче все не идваше и кой знае кога щеше да дойде, може би през юли или август, а можеше и през ноември да дойде, и това бе се случвало. Продавачката не се чувствуваше виновна и не се подмазваше на купувачите си, просто искаше да им каже нещо весело, та да не влизат така тъжни в магазина й, но нима можеш да утешиш един копнеещ за елегантен летен костюм мъж, като му напомниш, че липсва и мезе за виното му?

— Драмов — прошепна затворнически собственикът на москвича. — Като влязат всички, мини от другата страна, ще вървиш подире ми, да ме прикриваш…

— От атентат ли те е страх? — запита хумористът и вътрешно бе готов вече за всякакви абсурди.

— Не бе! Вчера купих ей тоя костюм, вчера, разбираш ли, един куп пари дадох за него…

Драмов предпазливо попипа ръкава му. Платът беше хубав, класически пепит с едри, но много дискретни червени карета.

— Струва си!

— Струва си! Отзарана го облякох и щом седнах на бюрото, панталонът се разпра отзад, целия, по шева, представяш ли си? Едва се смъкнах до колата! Да стана за смях пред пет хиляди души, мамицата им ще разгоня!

— На петте хиляди ли? — попита Драмов загрижено.

— Не бе, не можаха да ме видят, на ония там…

— Е, ти не си директор, който да не може да си покаже долните гащи пред хората.

Директорът едва сега прозря подигравката в познатата му печал около устните на хумориста.

— Хайде сега, вземи, че ме разнеси из града! Давай!

Той се изхлузи навън с краката напред и с боязливата вдървеност на скован от дискова херния мъж. Драмов хукна с комично престараване около колата и застана плътно до гърба му, а минувачите от двата тротоара се спряха да видят защо този виден техен съгражданин, известен им още с вечната си забързаност и деловитост, се опитваше сега да премине няколкото метра до магазина с къси и бавни като на погребение крачки. И какъв беше тоя тип, който се кривеше зад гърба му, сякаш го имитираше, едва сдържайки смеха зад подпухналите си, небръснати бузи. Грамадният милиционерски старшина, който в почивка след нощното дежурство бе излязъл да пазарува, отдалеч се засили да смъмри нарушителя, паркирал колата си току след забраняващия спирането знак, но също остана зяпнал насред платното на улицата. Очевидно в магазина предстоеше да се извърши нещо, при което бе възможно да потърсят и неговата помощ, затова, щом директорът и оня неприятен тип от среднощната очна ставка влязоха вътре, старшината подкани с ръка и строги погледи минувачите да се разотидат. После закараули пред близката до вратата витрина, стараейки се да продължи да прилича на милиционер, тръгнал да пазарува.

Вътре Пефин — това беше именно той, другарю следовател, Епифан Пефин! — нахълта в кабинката за мерене, а продавачките не му попречиха, защото също бяха го познали. Той им викна иззад завесата да дойде управителят, а те в тревожен хор му отвърнаха, че го няма. Той извика още по-гневно да дойде който и да е, и три от тях веднага напъхаха главите си зад завесата. Вратата на кабинката беше толкова тясна, че нито един от барикадиралите я сега женски задници не би могъл да мине през нея анфас. Деян Драмов реши, че нямат повече нужда от него, и тръгна да избира костюм. Излезе мъчна работа. Самият той беше непретенциозен, но сега не избираше за себе си. Костюмите, които висеха напластени в дълги редици, бяха все тъмни, строги, старомодни, от ония, които носеха старите професори и заводските партийни секретари; внушаваха чинопочитание, но не съблазняваха да ги облечеш.

Една от дебелите продавачки — сега те бяха в небесносини престилки с монограми на джобчето, които сякаш не рекламираха търговската организация, а огромната гръд под себе си — изхвръкна от складовото помещение и профуча като локомотив край него, размахала два костюма, които примамиха погледа му. Бяха от същия светлосив луксозен пепит. Продавачката ги подаде зад завесата и отново зае мястото си в барикадата от сини женски гърбове. Другите купувачи още отдалеч можеха да се убедят, че всеки техен опит да влязат в кабинката, за да изпробват някой костюм, предварително ще бъде обречен на неуспех. Но те и не проявяваха такова намерение. Те търсеха летни дрехи, а летни дрехи не се откриваха никъде из магазина. Двата костюма, привлекли и техните погледи, излязоха разочаровани и поомачкани иззад завесата, но увиснаха като стражи край нея. Магазинът сякаш изведнъж се препълни с дебели сини продавачки с монограми над лявата гръд и купувачите боязливо се скриха по ъглите от свирепата им шетня. За няколко минути се образува една синя пожарникарска верига, по която вместо кофи с вода летяха костюм след костюм, и Драмов също се отдалечи, за да се предпази от изкушението да пусне някой виц. Онзи там, в хотела, чакаше костюм, чакаше още обувки, риза, вратовръзка, бельо, чорапи…

След четвърт час, през който Драмов не успя да намери нищо подходящо, може би защото погледът му все отскачаше към двата костюма пред кабинката, паниката се уталожи, пожарната верига се накъса и сините й дебели зърна се пръснаха сред другите купувачи. Хумористът тръгна към единствената продавачка, останала сега пред кабинката, и плахо посочи с пръст единствените летни костюми — пепитените, — които тя все още смутено държеше в ръце. „Големи са“ — въздъхна продавачката, а монограмът се разлюля драматично над гърдата й. „За него или за мен“ — запита я Драмов. „За него“ — набъбна още по-драматично монограмът, показвайки, че притежателката му не е в състояние сега да въздиша за никого другиго освен за мъжа зад завесата. „Може би на мен ще стане“ — протегна ръка хумористът, но тя протегна ръката си с костюма в обратната посока.

— Я колко дрехи има там!

— Пефин — подвикна Драмов към завесата. — Не ми дават костюма, който си избрах.

— Всички ви ще изволня! — изръмжа гласът зад завесата и продавачката побърза да му подаде костюма.

— Много бързам, да вляза ли да го премеря?

Този път ръмженето означаваше съгласие и продавачката почти ужасена се отмести, защото знаеше в какъв вид седи там видният клиент.

Видният клиент седеше на стол, очевидно специално донесен, по сако, с чиито пешове прикриваше голите си бедра, и по чорапи. Острите му колене стърчеха никотинно жълти и настръхнали от нервен студ, защото в тясната кабина беше горещо като в старата градска баня.

— Занесоха го да го зашият — обясни Пефин с гневен шепот. — Нямат моя ръст. Па и да имат, отгде да го знаеш няма ли също да се разпори. Конците били слаби, ще ги вземат мътните!

Облегнат на талашитената стена, Драмов се опита да събуе панталона си, без да ритне директора, пъшкаше и се потеше.

— А платът иначе е хубав — продължи Пефин, успокоен навярно от това, че хумористът се готвеше да поеме същия риск. — От новите е, олекотените.

— Те ли са олекотени, или само олекотяват джоба на купувача — изпъшка Драмов и се удиви, че дори и в тая душегубка, и след всичко случило се досега машинката му за вицове продължаваше безотказно да реагира на всичко.

— Лесно ви е на вас, хумористите…

— Разбира се, кажеш си вица и ти олекне. Но пък на вас ви е дадено да викате, да удряте по масата, да уволнявате…

— Ох, де да можехме наистина! Не знаеш ли…

— Пефин — прекъсна го хумористът, опитвайки се да види гърба си в огледалото.

— Добре ти стои — рече Пефин и се дръпна, за да му стори място. Столът издумка в стената. — Вземай го! Какво надничаш ма, не си ли виждала гол мъж!

Главата на продавачката, обезпокоена от издумкването, мигновено изчезна зад завесата.

— Пефин — повтори Драмов шепнешком, — ти си всемогъщ и всезнаещ, кажи една квартира за десетина дни. Тука сме с един приятел, ще пишем нещо заедно, пък в хотелите е невъзможно.

— Вижте в квартирното бюро — предложи директорът и мургавото му лице потъмня от възнегодувалата или засрамена от нещо кръв.

— Знам. Знам, че си против ходатайства и прочие, но всичко що-годе прилично е резервирано вече за карнавала — побърза да излъже Драмов, сам учуден от собственото си хрумване; бе си мислил да тропне дрехите на оня фокусник, да освободи Герчев и да се скрие в Боженци поне до откриването на карикатурната изложба, с която щеше да започне фестивалът на хумора и сатирата.

Пефин съобразяваше нещо с видимо насилие над себе си, от което лицето му се изостри и почерня като на циганин. Рече тайнствено:

— Имаш късмет. Цял апартамент, ето ти ключа! Сега ще ти напиша и адреса, направо се настанявате. Но да не вземеш после да ме изтипосаш в някой фейлетон!

— Нещо незаконно ли е? — изненада се Драмов, но веднага пое ключа. Тъкмо нещо незаконно бе му нужно, нали онзи нямаше и документи, не само име.

Пефин пишеше вече адреса с елегантна писалка в елегантно бележниче. Не отговори.

— Не съсипвай хубавия бележник. Още имам памет за адреси.

Директорът посочи с химикалката тънката талашитена стена на кабината:

— Подарък са ми.

И може би тъкмо този нелогичен отговор подсети най-после хумориста. Той му намигна с иронично възхищение:

— Това е да си голям директор! Винаги можеш да извадиш един апартамент от джоба си.

Пефин махна с ръка, сякаш завинаги се прощаваше с апартамента, и Драмов разбра, че внезапното му великодушие е нещо повече от една услуга, че сигурно е свързано с неговата позакъсняла и затова по-трагична от обикновеному любов.

— Хайде, бягай! Ще мина надвечер да видя как сте се настанили. И да не водите жени, ей! — усмихна се Пефин с нещо като злобно добродушие, ако съществува такова, което веднага се превърна в тъга. — Впрочем, що да не водиш, ти поне си свободен. Но умната…

Драмов, успял вече с пъшкане и акробатически кривения да облече отново своя костюм, не се реши да си направи нов виц с това предупреждение, макар той мигновено да му се самопредложи. Посветен в неговата история, той сам бе го предупреждавал с „Умната!“ Пефин седеше на столчето с такава безпомощност, каквато той не бе подозирал у този малко семпъл в праволинейността си, но храбър и непреклонен в житейските си принципи мъж. Стори му се, че би го обидил и с някое окуражаване, но пък природата му не позволяваше да си излезе мълчаливо и неотмъстен. Пошушна му съзаклятнически:

— Не бой се, и жените, като директорите, се плащат от хумористите! Много поздрави на Линчето!

И заби глава в завесата, за да не чуе отговора му.

6.

Купуваческата стихия допълнително продуха душата му от много страхове и съмнения. Никога не бе изпадал в такова опиянение — сякаш стягаше някого за сватба, сякаш обличаше своя мечтан и нероден син. Това беше един весел преди обед за Габровската чаршия, която дълго щеше да помни пазаруването на столичния хуморист, а шумът, с който той вилнееше из магазините, също доказва, че не е съзнавал още наказуемостта на деянието си.

Пристигна в хотела, натоварен с пакети и пакетчета, освежен, подмладен, замаян от собствената си щедрост, готов да излее нов порой от смешки. Приветливата сериозност на непознатия обаче и мистичната проницателност на очите му, чийто цвят сега бе станал неопределим, върнаха у него страха. За да не му се поддаде отново, Драмов стовари пакетите на кревата, викна:

— Готово, професоре!

— За професор ли решихте да ме представяте? — попита непознатият и в думите му като че ли имаше добродушната насмешка на възрастния към детските измислици. Нещо в него пак бе се променило, но Драмов само го усещаше в гласа му, защото не посмя да го огледа.

— Нищо не съм решил. Това си е ваша работа — отвърна той през оглушителния пукот на дебелите хартии. — Ето: костюм, бельо, ризи, чорапи, обуща, носни кърпи, не остана време за прибори за бръснене, но после ще купим и тях, ето ви и един портфейл! Съвременният мъж не е никакъв мъж, ако няма празен портфейл в джоба си. Копчета за ръкавели, календарче, химикалка… Ще ви чакам във фоайето.

— В квартирата после ще отидем — рече непознатият, който стоеше неподвижен като Буда, гол до кръста, насред стаята, а Драмов още не бе споменал нищо за квартирата. — Ще се облека в банята. Вие опаковайте през това време вещите на Герчев.

Той награби дрехите едновременно с необикновена сръчност и необикновена грижливост, а само след миг от вратата на банята изхвръкна панталонът на теоретика на хумора. След още няколко мига и далеч преди Деян Драмов да бе свършил опаковането, при него влезе един отново преобразен човек. Дрехите така бяха го променили, че и лицето не изглеждаше предишното — то бе излязло от своята статуйна скованост, трепкаше живо, привлекателно и предразполагащо към доверие.

— Приличам ли сега на професор по черна магия?

Нямаше смисъл да отрича, че одевешното обръщение бе извряло от едно тъкмо такова, прикрито с полушега усещане.

— Да си призная, не съм виждал такива, но на професор по… да кажем, по структурална лингвистика…

— Вие и такива не сте виждали. Дори не знаете какво точно е.

— Именно! — засмя се треперливо Драмов и потърси опора в едно безцеремонно оглеждане. — Екстра! Идеално ви стои всичко, като западен учен на международен симпозиум, ще ви заведа аз на теоретичната конференция. — Погледът му се свлече до обувките на непознатия. — Дааа, у човека всичко трябва да бъде прекрасно, е извикал някога доста отчаяно милият Антон Павлович…

— Драмов, защо трябва да се гаврите с всичко? Чехов не е имал пред вид вашата обувна индустрия.

Хумористът седна на стола с облегалката за изправяне на гърбици и стисна ръце между коленете си. В коленете му запулсира умората от тичането из магазините, в слепоочията — общата умора и настоятелността да каже най-после нещо решително, да отблъсне магията на тоя неотразимо мил сега хипнотизатор. Той не го наричаше, както одеве, „другарю Драмов“, но не бе станал безцеремонен, а само се държеше като отколешен познат или близък приятел, който имаше правото да го поправя, да го посмъмри, дори да му заповяда нещо, защото познаваше всичко у него: и добротата му, и безволието, и готовността му за подчинение, а най-вече — неутолимата нужда да се облегне на един силен и знаещ какво трябва да се прави другар.

Непознатият му поиска лист за писане и той машинално подаде големия си, доста омачкан бележник. Непознатият му съобщи, че на два пъти са звънили от окръжния съвет за заседанието, но той им казал да не го търсят днес, милицията го била ангажирала с някаква задача, свързана с карнавала. Драмов искаше да се възбунтува против това опекунство, погледна към наведения над хибрида от тоалетна масичка и писалище пепитен гръб, но не посмя да си представи какво би станало, ако изведнъж се хвърлеше върху този беззащитен сега гръб. Със същото чувство, с което някога не посмя да отиде при петричката врачка. Каза си бързо, за да възпре въображението си: В Боженци, ще бягам в Боженци да се наспя…

— Драмов, приятелю, за да ме приемете, ще трябва сам да ме създадете. Вие започнахте вече, външно съм по вашия вкус…

Непознатият бе се изправил и внимателно сгъваше откъснатия от бележника му лист. Хумористът го погледна. Пред него стоеше един елегантен, мъжествен, почти красив мъж, излъчващ ум, сила и порядъчност. Пред него стоеше един мъж, какъвто той самият винаги бе желал да бъде. Или само така му се стори? Или това пак бе някаква хипноза? Той за втори път поиска да се възбунтува, но бунтът му излезе молба за пощада.

— Разберете, аз съм един безобиден смешник, нищо повече. Вярно, хуморът в същината си е ирационален, но обектът му е логиката на живота, на нея налита той, за да разкрива абсурда й. Вие искате от мене обратното…

— Не е вярно. Вие все още се каните да напишете сериозен роман. Винаги сте мечтали да напишете и една книга с тъжно-весели и мъдри приказки, като приказките на Сент-Екзюпери или Оскар Уайлд. По-смело, Драмов, съчинете си сега една приказка… — Непознатият се усмихна и Драмов видя собствената си изкуствена печал на устните му. — Хайде, толкова пари дадохте за нея, не се отказвайте!

— Трябва да занеса дрехите на Герчев — едва не изплака като дете хумористът и с мъка се изправи от коравия стол.

Непознатият веднага му подаде сгънатото листче.

— Ето, с тази бележка. Когато сте се събудили, мен вече ме е нямало. Предполагате, че е било шега от някой артист, познат на Герчев. Нищо повече не знаете.

Драмов щеше да запита „А вие?“, но той отново го изпревари:

— Аз ще се поразходя из града. Точно след два часа ще ви чакам в ресторанта на хотела. Още се нуждая от вас, приятелю.

Драмов взе неумело опакованите дрехи и мълчаливо излезе, с любезно мълчание изпроводен до вратата от човека, който в новия си светлопепитен костюм, в луксозната риза и с вратовръзката — само тя струваше десет лева — наистина сякаш бе изпълнил хотелската стая със стабилното доверие на академичността и с безопасната загадъчност на структуралната лингвистика.

Навън майският ден се опита да му внуши, че сега няма нищо по-важно от бухналите в любовно нетърпение люляци, от булчински нагиздените акации, от сладострастния танц на насекомите, от безсрамното себепоказване на тази всеобща любовна оргия, която кипеше с яркозелените сокове на младата шума. Драмов си спомни за влюбения директор, но веднага видя над същия костюм друго лице. То му каза, че се нуждае от него и го нарече „приятелю“ с такава мъжка искреност, с каквато никой не бе се обръщал досега към него. И той разбра, че пак ще се върне. Този път може би не от страх и безволие. Непознатият… не, той като че ли не беше и непознат в този си вид — виждал го е неведнъж през изминалите години, в трамвая, на улицата, на съседна маса в ресторанта, той също е поглеждал към него в трамвая или от съседната ресторантска маса с недоверчивия въпрос: Може би бихме могли да станем приятели, а? Ти ми харесваш, весел човек си… А Драмов бе му отвръщал: И ти ми харесваш, сериозен мъж ми се виждаш, но какво да се прави, умните хора все се разминават, все не могат да намерят път един към друг през навалицата от глупаци… Непознатият ще го чака — най-после един човек, който истински се нуждае от него, от приятелството му, а не от смешките и връзките му с големците. Ще му каже, като се върне: Слушай, приятелю, дай да направим нещо, ама съвсем щуро, а!… Не, професор по структурална лингвистика не може да върши щури работи. Но той не е никакъв професор, а един гениален фокусник хипнотизатор. Може би той пак ще заприлича на него и ще му каже още нещо, нещо, за което, отзарана пропусна да го попита, или нещо, което Драмов никога не е посмявал сам да си каже. Непременно обаче ще направи нещо грандиозно забавно, с което ще разтърси самотната му впиянчена душа, ще я изтръгне от летаргията, от делника с противния делничен хумор, който отдавна е празничен само за слушателите му…

Той разтвори вървешком бележката, но трябваше да се спре, пречеше му обемистият пакет с дрехите. Подозрително познат почерк съобщаваше: „Герчев, прощавай за предкарнавалната шега! Не предположих, че толкова ще се усложни номерът, та чак и милицията да се намеси, но ти си го заслужаваш. Знаеш защо! Не си без вина пред мен, нали? Още веднъж прощавай! X.“

Почеркът се люшкаше между по детски отговорното изписване на някои букви и невротичното им разкривяване от човек, който рядко пише на ръка. Драмов три пъти прочете бележката, от това почеркът му стана съвсем познат и той остави пакета на тротоара, за да извади бележника си, пълен с остарели или използвани вече фейлетонни материали. Беше неговият почерк.

А не, приятелю, каза му Драмов, това си е чисто мошеничество! Ще кажа на Харитонов и толкоз. Хубава шега, която ми струва цяла заплата и една безсънна нощ, и съкращаване на живота най-малко с… Толкова пари даде вече за нея, повтори оня с приятелска шеговитост, в която имаше и много обещания, и Драмов усети, че ядът му заради почерка не е сериозен. Не му се разделяше с шегата, пълна с толкова обещания — всъщност досега от нея бе пострадал само Герчев, а той наистина си го заслужаваше. Писателят в него усещаше, че може да закопнее за подобна шега-приказка, че би могъл и да я съчини, още сега, ако пътят до милиционерското управление не бе толкова кратък. И ако хумористът в него не бе се ухилил веднага над събудените престъпни сили, дремещи навярно и у най-покорния на реда гражданин: Не ти ли се струва, че милицията винаги и навсякъде е досадно близо?

Драмов опита да се усмихне, но не умееше да се смее над собствените си остроумия. В него отново заръмя ситният дъждец на тревогата и само далеч зад гърба му като че ли грееше едно задоблачно слънце и стопляше движенията му с невидимото си лъчение.

7.

Подполковник Харитонов бе в почивка след нощното дежурство и той попита за следователя. Каза, че било бързо, а следователят изненадващо бързо се появи на стълбището до пропуска. Драмов мълчаливо му подаде бележката. Изгревът на радостта в помръкналата от безсънието самоувереност на следователя го накара да реши, че тъкмо по тоя начин ще успее да се измъкне от по-нататъшните неприятности. Поиска да му връчи и пакета и да си тръгне, но следователят разпери ръце:

— Ох, от сутринта се мъча с тоя човек! Минутка не съм спал! И психиатър докарах. Сега пък твърди, че не бил Красимир Герчев, всичките; си показания от нощес отрича. Нищо не помнел за себе си, да сме го оставели някъде на спокойствие, да си спомни кой е. Докторът смята, че симулира, но е готов да допусне и необяснима засега амнезия. А сега пък тая бележка…

Следователят не успя да покрие със загриженост радостта си от нея и Драмов реши да предварди въпросите му. Бавно, за да не изтърве нещо непредпазливо, той изцеди обяснението си: Събудил се много рано, защото гастритът му бил гладен, пък и след пиене напоследък рано се събуждал, влязъл в банята да се облече; не помни да е поглеждал към оня, но май че още си е бил в леглото; отишъл да си купи банички, Мимето било още на рецепцията, донесъл и на нея, закусил във фоайето и пак така безшумно си легнал, да не го събуди, а като станал одеве, видял дрехите и бележката. Да, сам ги опаковал, намерил тая хартия в стаята, изглежда, онзи си е носил в нея собствените дрехи…

— Странна история — рече следователят, но амбициите му да я разгадава бяха угаснали. — Щом, значи, този е вашият приятел…

— Дано не е откачил сериозно — обезпокои се хумористът, спомнил си безпокойството на онзи, който вече не приличаше на Герчев. — Ако разрешите…

Следователят го отведе в кабинета си с готовността на човек, който търси да подели с някого отговорността. Макар и в друга обстановка — тясна и бедна чиновническа канцелария, — Красимир Герчев седеше в същия стар милиционерски шинел и в същия вид, в който бе го оставил хумористът при излизането си през нощта. Сякаш цялото време бе прекарал на този стол. Брадата му, необикновено избуяла, обрамчваше подивялото лице на отречен от света аскет. Очите му мигновено се отвърнаха от влизащите, сякаш бягаха от новата очна ставка, но Драмов улови налудничавия им блясък. Не изпита жал към него и това се оказа полезно. Следователят, който продължаваше да държи за метода на внезапното разобличение, веднага бутна бележката под носа му: Прочетете това!

Герчев не желаеше да чете нищо и следователят изрече още по-грубо заповедта си. Едва тогава едната ръка, мъртвешки жълта, треперливо се измъкна от широкия ръкав на шинела. Драмов искаше да каже нещо весело, освобождаващо, но всичките вицове бяха се изпокрили в складовете на мозъка му.

— Не — изкрещя внезапно Красимир Герчев. — Не!

— Какво не? — викна и следователят, разтревожен за толкова изгодния изход на досадното дело.

— Не е шега! Никаква шега не е — промълви сега пък съвсем тихо той, а дебелият плат на шинела не успя да скрие новата треска на тялото му.

Психиатърът, мъж на средна възраст, с физиономия на джебчия, за когото душите на хората са точно толкова достъпни, колкото и джобовете им, ловко измъкна бележката от пръстите на Герчев, но веднага я отдалечи от себе си, за да я прочете. Изглежда, и джебчиите понякога имат нужда от очила.

— Никакъв номер не е — продължаваше като в унес да нарежда кандидатът на филологическите науки. — Не познавам тоя почерк, не познавам никакъв Хъ, няма такъв…

— Това не е Хъ, а хикс, анонимно! — вече открито се ядоса следователят и тогава Деян Драмов, без сам да знае защо — може би за да скрие вината си, може би от собствения си страх, — изрева като на казармен плац:

— Герчев, стига си се правил на идиот! Ето ти дрехите! Обличай се и да си вървим!

Раменете на шинела подскочиха от гласа му — навярно не и от силата, не и от думите, а от познатостта на тоя глас, който сега най-после бе се обадил, но хумористът предварди всякакво възражение. С две крачки се намери до него, трупна с все сила пакета в скута му, удари с длан подскачащото рамо.

— Стига си ни разигравал, чуваш ли! Цяла нощ не сме спали заради тъпите ти номера!

Пръстите му захапаха яката на шинела, а заедно с нея покорно се надигна и за втори път разобличеният Красимир Герчев. Драмов не го остави; замъкна го до прозореца, свлече шинела от гърба му, разпери го като параван. Зад паравана бавно зашумоляха хартията и дрехите, думнаха на пода изтърваните обуща.

Следователят седна зад бюрото си и се зае да пише нещо. После обяви, че пострадалият има право да подаде официално оплакване, това било твърде злостна шега… Но съобщи и цялото си човешко нежелание да приеме сега такова оплакване.

— Ще го подадем до Съвета за сигурност — съживи се най-после хумористът у Деян Драмов.

Психиатърът изхихика като заловен комарджия, който иска да те увери, че на шега е подредил картите. Направи му и някакви знаци: Внимателно, значи, и ако имате нужда от мен — насреща съм! Красимир Герчев продължаваше да се облича бавно и тихо, но с по-уверени движения. Следователят избърза да оповести тържествено:

— Документи, всичко е на мястото си, нали? Тогава сте свободен, другарю Герчев.

А заедно със свободата му върна и отнетото име.

8.

Кандидатът на филологическите науки още не бе се събудил за нежеланата като че ли сега от него свобода. Изгърбил скъпото зелено яке, той гледаше само в краката си, колкото да не падне, сигурно и тях не виждаше, вървеше като кандидат за оня свят, скъсал окончателно със звуците, багрите и движенията на потъналия в инкубаторната жега на пролетта земен мир. Драмов се чувствуваше виновен, а това го правеше раздразнителен, искаше да бъде тактичен и деликатен, но тези две качества са органически чужди на хумориста и той не намери сили да ги потърси в себе си. Опитите му да го заговори излизаха неумели и Красимир Герчев си оставаше ням. Добре, че поне се покоряваше с равнодушието на отречеността. Гъстата му брада, брада на едномесечен мъртвец, ръждавееше като опърлена от слънцето и подсети Драмов да потърси временно спасение в прохладата на някоя бръснарница.

— Герчев, иска ли един мъж да започне нов живот, първата му работа е да се обръсне… — Герчев не възрази.

Седнаха едновременно на съседни столове. Двамата бръснари очевидно имаха дълголетен опит, та клиентите не пречеха на разговорите им. Те много се вълнуваха дали в другиденшния мач щял да играе Муци Мустанга, наричаха го ту само Муци, ту само Мустанга, единият бе готов да му даде известно право, другият твърдеше, че била заложена националната чест. Драмов си мислеше, че силата на потресението у Герчев иде навярно от прекаленото му честолюбие, боеше се да си представи как самият той би реагирал, ако оня, в хотела, бе продължил по-дълго и на сериозно играта си в неговия образ, надяваше се на здравия си разум, но здравият му разум се боеше и за себе си, и за Герчев, затова предпочете да се хване за разговора на бръснарите. Спомни си, че англичанинът Ричард Трети дори при пълна закъсация на бойното поле е предлагал само половината си кралство за един кон, а ето че тук се залагаше цялата национална чест, при това — на див кон. Той обаче знаеше кой е Муци Мустанга и макар да не беше запалянко, все пак се обезпокои за националната чест. Щеше да запита защо Муци няма да играе, но бръснарите говореха вече за колата му, завързаха нов спор, преди той да разбере каква кола кара Муци или каква иска да кара и защо не му дават да кара точно такава, каквато иска. Спореше се за предимствата на Порше и техническите показатели на Фераре с оная доза упорство, от която извира само наслада, без реална заплаха за клиента на стола. А не се стигаше до ожесточение, защото двамата бяха единодушни, че мустангът нямал такива състезателни качества. Но този път очевидно ставаше дума за автомобила „Мустанг“.

— Герчев — провикна се Драмов, съживен от по-скоро застрашителното, отколкото освежително стържене на бръснача по бузите му. — Това на Ювенал ли беше: „И като гледам как моят бръснар хвърля предизвикателства на патрициите, как да не пиша сатири?“

Изглежда, също съживен от подобен бръснач, Красимир Герчев изпръхтя тихо през пяната около устата си едно „не знам“. Хумористът се зарадва на този първи признак на живот у него — нали изобщо първият признак на живота е бил невежеството, Адам и Ева по-късно захапват ябълката на познанието.

— Нещо против бръснарите казахте май? — рече неговият бръснар. В огледалото бръсначът увисна като пречупен въпросителен знак, насочен с острието си право към гръкляна му.

— Точно обратното! Аз говоря против Ювенал, един римски писател, може би го знаете. Той сам е бил патриций, разбирате ли, затова не е давал правото на бръснарите и те да се смятат за хора равноправни. Това е аристократическа класова позиция, която ние дълбоко осъждаме. А сега истинските патриции са пролетариите, и бръснарите, разбира се…

— Аха — рече недоверчиво бръснарят. — А тия патриции…

— Оставете ги тия патриции! Къде е виждал един римски патриций Порше или дори Ферари, за Мустанг пък съвсем да не говорим!

Това успокои бръснаря, но за кой ли път накара хумориста да се напсува заради плоската си насмешка. Той смяташе присмехулството за качество на простака и бездарния хуморист. Помисли си: Класови или не, Ювенал е имал позиции, а аз нямам, защото не мога никому да не прощавам — и на плебея, и на патриция, и затова не съм никакъв сатирик, а само един заядлив понякога смешник, който все вижда вината извън хората и сигурно пречи на хората да видят къде точно е вината, като ги кара да се смеят тогава, когато те би трябвало ако не да заплачат, поне тъжно да се замислят. И той гузно подаде на бръснаря петорен за Габрово бакшиш. Бръснарят обаче го пусна небрежно в джоба на престилката си, без да каже „благодаря“.

През това време Красимир Герчев броеше парите в портфейла си. Синееха се и оранжевееха краищата на едри банкноти. Двамата бръснари го гледаха в лениво очакване, гледаше го и Деян Драмов с тъжната констатация, че след „не знам“ такова броене ще да е вторият признак за раждането на мислещата материя върху която и да е планета.

— Липсва ли нещо? — запита го той и обезпокоено предусети, че ако липсва каквото и да било от джобовете му, несъчинената още и страшна, и примамлива приказка щеше веднага да свърши.

Герчев не отговори. Сега вадеше от джобовете си носна кърпа, ключове, стотинки, смачкани книжки. Драмов пусна петдесет стотинки в шепата на неговия бръснар, купи си най-после едно „мерси“, грубо хвана теоретика под тършуващата в джоба на панталона ръка и го помъкна навън заедно с облака одеколон.

Този облак накара една оса да се влюби в тях, но Герчев не реагира на настойчивото й ухажване. Чак на моста за към хотела осата се разочарова от своите избраници. Там имаше много хора и тя литна най-напред да прочете лозунга, който шестима юначаги опъваха високо над моста. „Светът е оцелял, защото се е смял“ — пишеше с весели червени букви на бялото платно. Като габровска оса, тя знаеше навярно, че това е даденият някога от Радой Ралин девиз на габровския фестивал на хумора и сатирата, и не се задържа дълго край него, презрително напусна тълпата, за да се отправи към един застанал встрани елегантен мъж, в пепитеносив с дискретни червени карета костюм. Той наблюдаваше с академично спокойствие зяпачите и работещите на моста и с академично спокойствие се надвеси над парапета, щом срещна погледа на хумориста. Също не обърна внимание на осата, остави я да кръжи около него, виеща от изумление, че не открива никаква друга миризма в това тяло, освен апретурния мирис на новия плат. Драмов се разочарова, но и окуражи — твърдението на тая мистериозна личност, че го носи вече целия в себе си, едва ли ще е вярно, щом го чака на моста, за да се увери дали ще изпълни възложеното му и дали изобщо ще се върне. Но той самият не знаеше още дали ще се върне в хотела, отгде тогава ще го знае онзи, ако наистина е само един автомат, а не бог. Приказката рискуваше да стане прекалено наивна.

Автоматът обаче с нищо не издаде, че за това е застанал на моста. Сега той се интересуваше само като че ли от вдигнатия върху скалите насред реката паметник на Рачо Ковача. Може би искаше да види над какво точно е замахнал с могъщия си чук родоначалникът на габровската индустрия и дали не се е заел да изкове най-после една сабя за главите на ония, които боядисват всеки ден водата около него в различни цветове.

Днес тя беше меланхолично виолетова.

Като второ съживително средство Драмов побърза да предложи един обяд. Герчев не изрази нито възражение, нито съгласие. Той още не бе в състояние да избира сам посоката на движението си, дори позалитна на завоя, за да не излезе от силовата линия на неговото рамо, когато Драмов се отправи към заведението под хотела, наречено с модерното и все още неразбираемо за габровци име снекбар. Драмов си помисли, че ще бъде лошо, ако той сега се бои да остане сам, докато на него самия не му се иска нищо друго, освен да остане сам. Измъчваше се, че още не намира какво да му каже, измъчваше го гастритният глад, подлютен от двата коняка, но щом седнаха, привичната кръчмарска атмосфера и нарастващото чувство за вина отпушиха най-после бъбривостта му.

— Светът е оцелял, защото се е смял — повтори той, девиза, сякаш го четеше в листа с менюто. — Светът е оцелял, защото се е смял… Но кое всъщност оцелява, драги ми Герчев, мислил ли си за това? Цялата двумилиардогодишна еволюция на живота показва, че оцелява само способното да се нагажда, тоест посредственото. Загиват динозаврите, най-интелигентните същества на мезозоя, загиват великолепните саблени тигри, мъдрата пещерна мечка измира най-позорно от ревматизъм, а какво остава от тая велика епоха? Скорпионите и още няколко урода!… Пневмонията е отсичала всяка глава, която е решавала да се извиси над племето. Чел съм го в едно научно списание — който израствал по-едър всред хората, дробовете му се разширявали и коките се изсипвали като порой в тях. Забележи: и днес по-здравите, по-деятелните, преуспяващите са ниските мъже. Не, природата продължава да не търпи изключителното. Боя се за тебе, Герчев. Ти си висок, красив, умен… Боя се за тебе!…

Герчев не го слушаше или не го чуваше.

Светът е оцелял, защото се е смял. Така е, смехът не е нищо друго, освен защитно средство на посредствеността. Затова сме и сами в Космоса, всички сериозни цивилизации са загинали. Можеш ли да се смееш, способен си и да понесеш онова, което не разбираш. А способността да понесеш неразбираемото е единствената победа над него. Засмей се, Герчев, и ще бъдеш спасен!

Герчев не се засмя. Очите му не виждаха нищо или виждаха само неразбираемото.

Не, ти не си способен да се засмееш. Ти си от другата раса, от вечно обречената, ти искаш да разбереш неразбираемото и да изнесеш доклад за него. Не прави опити да се сдобиваш с чувство за хумор, скъпи! Дон Кихот няма чувство за хумор, затова се; опитва по друг начин да опази света, а кой оцелява на края? Падни геройски, Герчев, не се даван на посредствеността! Да ти подскажа ли още една тема за докторската дисертация? Изследвай средния ръст на хумористите в света, съпостави го със законите на еволюцията. Сигурно ще отговаря точно на средния ръст на диктаторите…

Герчев дъвчеше недобре опечените хапки от филето бавно, без осъзнаване на действието, но в лицето му постепенно бе се втвърдявал някакъв израз. Приличаше на решителност или на обезчувствено вече отчаяние. Когато хумористът глътна за подкрепа половината бира, той неочаквано проговори:

— Не пий! Ще ме откараш до София.

Драмов моментално изпи и втората половина на чашата.

— Не пий, ти казах! Аз не съм в състояние да карам.

Хумористът избърса с длан пяната от устата си. Невротичната еуфория на словото му, затъваща на края, както обикновено, в джунглата от парадокси и противоречия, внезапно се превърна в блатно-лепкавата мъка на меланхолията. Рече с болка:

— Досега ти доказвах, че природата не те е създала за диктатор.

— Тогава ще взема такси.

— Може. Диктаторите не се возят в таксита. А доклада? Или се отказваш да обясниш на габровци как и над какво се смеят?

Герчев бе извадил пари и търсеше сервитьорката. Драмов побърза да лапне един залък от забравеното ядене. Издъвка:

— Що не се опиташ все пак да погледнеш на случилото се откъм хумористичната му страна? Макар и теоретически.

— Плаща! — извика Герчев.

— Не можеш, прав си. А може би и не бива…

— Ще ти дам ключа — каза Герчев. — Паркирай колата пред хотела. Ако искаш да ми направиш услугата, ще ти оставя и пълномощно да я докараш после в София.

Плащането прекъсна разпорежданията му, а съжалението, че ще си остане гладен, измъкна хумориста от меланхолното му блато. В него дори замъждука просташката радост, че ще има кола на разположение — неговата шкода щеше да стои със смачкания си калник поне още десет дена в габровския сервиз.

— Къде е тя?

Герчев не отвърна: „Нали оня ви е казал!“, а:

— Ще се намери.

— Ама ти си неузнаваем! — възкликна с пълна уста Драмов. — Такова равнодушие към собственото превозно средство, към една почти нова лада! Слушай, ти наистина ли си Попгерчев? Ясно защо те избива на мистика, гените, брат…

Герчев хвърли ключа под носа му. (Талисманчето — един пластмасов Швейк — удари чинията.) И вече вървеше към изхода, събрал с внушителната си осанка погледите на чиновниците, прекарващи тук самоудължената си обедна почивка, на безпаричните командировани и на вечно веселите свободни професии, които с патриотично усърдие придаваха на американското изобретение „снекбар“ неповторимия колорит на българска кръчма.

9.

Настигна го лесно, защото Красимир Герчев не познаваше града и милиционерът на кръстовището с жестове му обясняваше къде е таксиметровата станция. Беше объркан, че Герчев не го запита за двойника си — изглежда, не на бележката бе повярвал, а на някаква своя версия за случилото се и следваше вече едно готово, сигурно налудничаво решение.

— Слушай — викна му. — Как така ще оставиш конференцията без докладчик? Международна конференция! И мене натопяваш, знаеш, че аз те предложих.

— Да не си ме предлагал — отвърна с изненадващо живо чувство Красимир Герчев. — Защо изобщо ме предложи? Ти нито ме обичаш, нито ме уважаваш!

— Ха сега де! — зарадва се хумористът, защото това предвещаваше началото на разговор. — Всеки сфинкс би ти завидял за тая гатанка.

Той го хвана отново подръка и сам го помъкна към станцията отвъд реката, сетил се, че по това време е изключено да се намери кола. Герчев продължаваше да се размразява.

— Бъди спокоен, няма да се обидя. Знам, че в мене няма нищо нито за обичане, нито за уважение, и никой…

— Какво става с теб бе, човек? Може ли заради една глупава шега…

Теоретикът на хумора се спря и го загледа втренчено.

— Не беше шега. Ти най-добре знаеш, че не беше шега! Сам повярва, че това съм аз, нали?

Драмов не издържа на погледа му, не знаеше и дали е успял да скрие гузността си.

— Ти май виждаш призраци.

— Понякога човек трябва да почне да вижда призраци, за да види реалността на нещата.

— Аз пък не вярвам в призраци, даже не ме е страх от тях. У теб съм го чел — поласка го виновно хумористът, но разтопяването в гърдите на Герчев бликна с гейзерна сила и горещина.

— И това съм откраднал! И, вица, и целия му анализ! От Фройд. Не посмях да го цитирам, да не ме обвинят във фройдизъм. Всичко, всичко у мене е крадено, копирано, изкълчено от нагаждане и лицемерие…

— Знам, но защо трябва и Габрово да го разбере? — стисна хумористът лакътя му, понеже някои минувачи се обръщаха ако не заради шумната изповед, то да огледат познатия им писател.

— Нека слушат — извика още по-високо Герчев. — И те са такива! Всички са такива!

— Няма да ги стреснеш. Най-много да ни помислят за обедни пияници. Те си имат тука един, който ги спира по улиците, но той ги пита само добре ли са спали. Приближава се тихичко към теб и: „Добър ден, как спахте, моля?“ Така трябва, деликатно…

— Деяне, моля те, не опростачвай всичко! — снижи горестно гласа си кандидатът на филологическите науки.

— Такова ми е призванието, брат!

Драмов щеше отново да произнесе някое есе за ролята на хумора, машинката му за вицове вече засилваше оборотите си, но трябваше по-напред да го убеди, че е безсмислено да търси такси. Влязоха в станцията, пред която нямаше никаква кола, и диспечерката с досада потвърди предположението му: „Почакайте, но не вярвам по туй време някой да се съгласи да тръгне за София. Освен ако му платите и обратния път.“ „Ние сме богати“ — рече Драмов. „Тогава чакайте“ — отвърна презрително диспечерката и с две думи само изрази историческата разлика между капитализма и социализма.

Пред станцията имаше и други чакащи, но пейка нямаше ни за богати, ни за бедни.

— Пишете за какво ли не, а за истинските нередности… — ядоса се теоретикът на хумора.

— Прав си — съгласи се мигновено хумористът. — И народът само от нас чака да има пейка до задника му, когато му се прище да седне, или такси, когато му потрябва.

— Нотариусът сигурно е в обедна почивка. Ако не замина веднага, ще извадя пълномощно и ще ти го оставя при него. Дай ми данните си от паспорта. Иначе ще ти го пратя от София.

Герчев нервничеше — доказателство за окончателното му връщане на този свят — и Драмов реши, че може най-после да засегне случилото се, да махне поне част от вината си.

— Каква беше тая история одеве? Трябва много да си си опротивял, за да се отричаш така от себе си.

Герчев демонстративно не отговори; стоеше с отворено бележниче и химикалка в ръка в очакване да чуе паспортните данни.

— И сега какво? Решил си да бъдеш никой, така ли? Не те разбирам, ти и по-рано си беше никой.

Неочаквано Герчев изрече с мелодична горест — навярно защото това все пак бе единственият му близък човек в този град:

— Не разбираш, Деяне. Да бъдеш никой, означава шанса да станеш наистина някой. А ако този шанс ти се дава, когато си на трийсет, той е двойно по-голям. Нищо още не съм в състояние да реша, но ще се опитам да не бъда повече добре известния ви Красимир Герчев.

Изрече го на един дъх и Драмов загуби собствения си дъх в тихия ужас на спомена — онзи Герчев бе му казал през мощта същото, макар и като веселоскептична мечта. Извади цигара, за да издуха мистиката от гърдите си. Докато я палеше, изтърва ключа с пластмасовия Швейк. Докато го вдигна от плочника, самоотбраната му срещу мистиката се превърна в злоба.

— Не си оригинален. И мен ми се ще да се дам на някого другиго, па да му гледам резила отстрани. И какво, ще се върнеш сега в София, и… Да ти кажа ли още нещичко от Ювенал? В друга сатира героят му се пита: „Какво да правя в Рим? Не знам да лъжа. Не мога да похваля лоша книга дори да искам…“

Герчев го гледаше, както бе гледал през нощта своя двойник. Хумористът се захили подличко:

— Не казвам, че в София не може да се живее честно, упазил ме бог! Исках само да ти докажа, че не е зле да се четат класиците. За съжаление класикът е писател, когото всички хвалят, а никой не чете. — Той се сепна палячовски. — Ето че и аз откраднах! Тая сентенция е на някого, само че не помия чия. Но да не мислиш, че ми е за първи път!

— Моля те, остави ме на мира! — пошепна Герчев, но хумористът издекламира със злорадо тържествуване:

„Успява само оня, който може

да взима денонощно, без почивка

от чуждото лице различен израз…“

Красимир Герчев панически се заоглежда из обедно пустата улица. Дори конкурентите му за мечтаното такси бяха изчезнали.

— Пак Ювенал! Преводът изглежда кофти, но е верен: „… Готов да маха от възторг ръце и да се отдаде на славословия, ако благодетелят му е добре повърнал или преизобилно уринирал…“

— Стига! — изкрещя кандидатът на филологическите науки с гласа на истерична кандидатка.

— Герчев, Герчев — натъжи се хумористът в заучения си маниер. — Защо ти е да ставаш друг, толкова хора ти завиждат! Дори и аз съм ти завиждал, ако не за друго, то поне за ей това Швейкче!

И той завъртя под носа му висящия на ключа синьо-униформен, дебеличък войник на Хашек. Красимир Герчев бе го открил някъде в Прага и хумористите шофьори действително му завиждаха за талисманчето.

— Подарявам ти го! — издума той с потресаващо великодушие.

— Наистина ли? Благодаря! Но щом си решил да бъдеш никой, бъди последователен. Един никой не може да притежава кола за осем хиляди…

Кандидатът да бъде никой се пречупи като ударен в диафрагмата и само след миг, без да се изправя, тичаше вече покрай виолетовата река, сякаш отново подгонен от своя двойник. Драмов не видя никого наоколо, а когато той изчезна зад ъгъла на първата пресечка, изведнъж осъзна пакостта, която може би бе направил с издевателството си.

Жарта на обедното слънце, неусещана досега, натисна главата му, раздроби видовия механизъм в нея, превърна мозъка му в клееста каша, над чиято повърхност с мъчителен звук изплякваха мехури-въздишки. Очните ябълки го заболяха, когато той ги наведе към часовника на китката си. Заболяха го и краката с протяжната болка на изнурението, повличайки размекнатото му туловище към хотела, където отдавна го чакаше един тайнствен професор по структурална лингвистика, или едно усъвършенствувано огледало, или просто един „никой“, който чакаше да стане някой, но който тъкмо за това, че беше никой, бе способен да издевателствува стократно по-зло и остроумно над всекиго и всичко.

10.

Той четеше вестник. На масата, порочно чиста за ресторантска маса по това време, стърчеха шише минерална вода и чаша, от която сякаш изобщо не бе отпивано. Деян Драмов издума с изкуствена веселост още преди да бе седнал:

— Погледът към света може да бъде закрит дори и от един вестник. Казал го е Станислав Йежи Лец, един мъдър поляк…

Прекъсна го, защото необикновено умното и красиво мъжко лице, което той бе забравил, се раздвижи. Почака да чуе какво ще му каже, но онзи само се усмихна приветливо и той виновно добави:

— Оставих ви много да чакате…

— Не бързам вече.

Драмов загледа оголената му китка, положена върху сгънатия вестник.

— Трябваше да ви купя и часовник.

— Няма нужда. Освен за прикритие. Времето е заложено в мен, винаги знам колко е часът.

— Времето е заложено във всички ни — извъртя машинката за вицове. — Но, изглежда, и на нас часовникът ни служи само за прикритие: да скрива незнанието ни за него.

— Защото не сте автомати. Структурата на автомата е проста и е закотвена във време-пространството. Автоматът не може да извърши нещо произволно бързо или бавно, а само за определеното му време.

— А какво представлява времето? — отмъстително запита хумористът. Бе чул в тая любезна поучителност презрение към съществата със сложна и неясна структура, наречени човеци. Един автомат, според него, не би могъл да знае какво е то.

Лицето на автомата отново се оживи в контраст със смущаващата неподвижност на очите му, но не изразяваше друго освен искрена приятелска симпатия.

— Попитали едно дете какво е това времето. То отвърнало: Часовник без стрелки.

— Децата са по-мъдри от нас — изпъшка хумористът и се пресегна към шишето с минерална вода, допълни чашата, а остатъка безцеремонно изля в гърлото си.

Бирата, с която бе се наливал в снекбара, само бе разпалила жаждата му, а наново събудилото се сега усещане, че тая мистериозна личност разчита в мозъка му отдавна забравени знания и мисли, съвсем пресуши устата му. И това, за часовника, сякаш бе го чел някъде или някога по някакъв повод, бе го помислил. Затова не го питаше и за Герчев, тоя тип, той знаеше какво е станало. Драмов облиза устните си, неуспели да попият бодливата влага на содата.

— Да хапнем нещо, а? Заради Герчев останах и гладен. Какво ще пием?

— Децата, изглежда, са принципно различни същества — не се отклони от въпросите му този, все така смущаващо мил и приятен мъж, който упорито продължаваше да нарича себе си автомат, както и самият Драмов не се оставяше да го отклонят, когато не бе доразказал нещо. — Сигурно затова не ги разбирам. Наблюдавах ги одеве в градинката. Тичаха насам-натам съвсем безразборно, като мравки, после се скупчваха глава до глава и изричаха някакви заклинания, на свой език някакъв. Он бон портокали, ала биби он, джоки, моки, фари, купили бетон, верон, захар, верон ти, тиролимо, тиролимо, танго, танго, ти… Впрочем поръчайте си нещо. Сервитьорът отдавна ме гледа накриво. Аз нямам нужда от храна…

Драмов вдигна ръка към сервитьора, който с гневно съсредоточение разтребваше околните маси.

— Това са броенета. Когато играят на криеница, така определят кой да гони или търси скритите.

— Знам, разбрах го. Но по какви закони се създават? Защо те като че ли умишлено избягват всяка логика?

На езика на Драмов се струпаха едновременно всичките броенета от детството му: и за наш капитанчо, и за двете петлета пред поповата вратичка, и за трин грош капи кош, и за мечката на пътечката, имаше и за портокалите, които тогава никое от махленските деца не бе вкусвало. Изглеждаха по-смислени, но един дявол знае каква логика ги е създавала, а това пък беше модерно, за пръв път го чуваше — с бетон и танго. Той щракна весело с пръсти, защото професорът по структурална лингвистика пред него действително страдаше от неразгадаемостта на тази структура.

— Как ви се струва това: Ан дан тино, са-ра-катино, са-ра-ка-тики, тики, ени, мени, бум?

Професорът го изслуша напрегнато.

— Ето, да! Но имаше и едно на пръв поглед съвсем ясно, а пък не го разбрах. Исках да ги питам, а те се уплашиха и побягнаха…

Драмов преглътна стародавните броенета. После щеше да му каже и другите — да си блъска главата с тях, колкото си ще! Преглътна и: „Не само децата се плашат от вас, професоре!“, щракна втори път.

— Ало, Светломире, обърнете ни малко внимание!

Той едва ли се казваше така — трудно е да си представи човек габровски келнер с име Светломир, но Драмов, пародирайки кича в кръщаванията, вече по навик се обръщаше в подобни случаи с първото хрумнало му книжно красиво име. Сервитьорът веднага се приближи — помнеше този весело-щедър гост, но и името не излезе достатъчно, за да смекчи триумфа му, с който им съобщи, че всичко е свършило.

— Дай по една бира тогава!

— Една! — коригира го професорът.

— Една или две? — сопна се предпазливо сервитьорът.

— Две — настоя Драмов. — И малко великодушие за мезе, Бодуен.

Светломир-Бодуен се усмихна възкисело, но хукна да изпревари затварянето на бюфета.

— Колко му трябва на един Драган или Пешо да се усмихне! — натъжи се демонстративно хумористът. — И нашият Красимир Герчев беше готов да се откаже от името си.

— Срало пате на ледец, вдигнала се парица… — издекламира професорът.

Драмов подрипна на стола си в защита на Герчев.

— Не се подигравайте! Името вовеки веков ще си остане загадка и фетиш. На тоя Пешо може да му е драго да го наречеш един път Бодуен, но той никога няма да си смени името. Сутринта срещнах един приятел, Епифан Пефин…

— Простете, аз… за друго! Това е, което казваха децата одеве, а аз не го разбрах и още не мога да откъсна мисълта си от него. Така е. Името е повече и от лицето на човека. Дори когато друг много прилича на нас, не ни е толкова неприятно, колкото ако носи съвсем същото име…

Драмов се втренчи в лицето му, което отново бе се оживило. То се движеше едва доловимо, заедно с думите, сякаш сенки минаваха и се гънеха вълнообразно по формите му. В един миг му се стори, че отново вижда собствения си образ, после като че ли зърна мършавите скули на отчаяния Герчев, с мека строгост надникна над тях подполковник Харитонов, сдъвка парче лимон келнерът Бодуен.

— Какво става с вас? — опита Драмов да скрие уплахата си с едно тихо прекъсване.

Автоматът трепна в някакъв унес, чертите му стихнаха, вкоравиха се, сенките изчезнаха от тях, останаха само топлият блясък на чистата кожа и спокойната бездънност на зениците, които сякаш все така знаеха всичко и всичко разбираха.

— Изглежда, съм в неустойчив образ. Сигурно, защото нито вие, нито аз сме срещали истински професор по структурална лингвистика. Това е само смътна ваша мечта за друг тип човек, за ваш антипод, умеещ логически да вниква в нещата, да разкрива онова, което вашият ум спонтанно осмива, преди да го е разбрал в цялата му дълбочина. Мечта, родена от страданието ви, че сте повърхностен…

— Те ти булка Спасовден! — изсмя се обидено Драмов и щеше да извика още, че това са глупости, че тоя структуралист му е хрумнал сутринта ей тъй, случайно, сам не знае как и защо, но спокойната усмивка на измисления професор му казваше, че той знае и това, че знае дори къде и как се е родила тази поговорка, която Драмов спонтанно употреби, без да познава точното й съдържание, и с чувството, че я употреби не на място. Ако не я разбираше, щеше да го запита, както за детските броенета, а той само се усмихва, тоя измислен професор. — Като са ви известни чак я най-интимните ми страдания, кажете, ще се върне ли Герчев? — побягна все пак от дискусията Драмов. — Прогонихте ни докладчика! Ще ви накарам вас да изнесете доклада.

— Представата ви за мен е все още погрешна, приятелю. Аз не съм ясновидец.

Драмов усети, че сам би могъл безпогрешно да продължи отговора му за това кое и как определя постъпките на човека, рече бързо:

— Квартира намерих, но документи не мога. Нямам опит в конспиративни дейности.

Професорът не се разделяше от своята дразнещо добра, всезнаеща усмивка.

— Покрай вас ще мина и без документи.

— Хареса ли ви Габрово?

— Харесването или нехаресването е присъда. Аз съм огледало, не съдник.

— Блазя ви!

— Не мислите така — поправи го без укор професорът.

— Не, разбира се. Човекът не бива да не бъде съдник. Благодаря ви, Бодуен!

Сервитьорът много изискано, навярно както са го учили в квалификационните курсове, постави чашите пред тях, напълни ги от двете запотени бутилки, поклони се:

— Заповядайте! Но ми поръчаха да напомня на другарите, че скоро трябва да затваряме.

— Не е ли възхитителен — рече Драмов, след като той се отдалечи с танцовата стъпка на манежен кон. — Чухте ли само как го каза? А наскоро ми се обажда по телефона редакторът на някакво ново младежко списание. Десет минути се мъчи, горкият, да скалъпи едно що-годе любезно изречение, та да ми поиска разказ за рекламния им брой, не успя. Попитах го по-рано в търговската мрежа ли е бил, а той се засегна…

Той сдъвка привичното си бръщолевене-бягство, засрами се, защото умното и приветливо лице пред него като че ли очакваше да му каже нещо друго, и се самоподведе към изненадваща откровеност.

— Казах го одеве, защото не харесвам съдника в себе си. По-едностранчив е и от средновековен догматик. Вие сте прав. Измъчва ме да виждам все смешното и глупавото, боли ме, но, изглежда, неизлечимо. Като ревматизма. И на дъжд те боли, и на слънце те боли, понякога ще го забравиш за ден-два, но сърцето ти се издува, издува от отровните му секреции, докато се спука някой ден. Сърцето на хумориста е ревматично сърце, драги ми професоре, и напразно сте си избрали…

Измисленият професор си позволи да го прекъсне, но не се изкуши да повтори интонацията му:

— Сърцето на хумориста е най-свободното човешко сърце, драги ми хумористе. Хумористът е свободен, защото действува без насилие над себе си, като функция на най-висшия морален ред, който винаги лежи в бъдещето.

— Някога мечтаех да стана голям адвокат, да защищавам слабите и онеправданите, но как да защищаваме човека от собствената му глупост? — каза Драмов и побърза да излее чашата бира върху нежеланието си да бъде върнат към предишния половин час, когато подобни мисли го караха да се запита защо и най-изобретателните инквизитори още не са открили, че няма по-ефикасно средство за измъчване от утешенията.

Така бе се наливал с бира, за да не се напие с коняк, в ъгъла до мокрия бюфет. Снекбарът беше пълен, а не му се сядаше при хора. И непрекъснато бе викал подир Красимир Герчев с глас, който не успяваше да изплува над горчивата пяна. Накъде бе, глупако?… Герчев тичаше по сивия плочник и не се обръщаше, а стъпките му кънтяха двойно, сякаш още някой бягаше заедно с него… Не си ли чувал, че Земята е кръгла? Не си ли учил някога за кръга? Всички точки в него са еднакви и от всяка водят само две посоки, а двете посоки винаги се срещат. Можеш ли да се изгубиш като паспорт и да се обявиш във вестника за невалиден? И защо чак сега хукна? Истината блесна като светкавица, а?… Светкавиците в мозъка на Драмов просветваха биреножълти и мътни и като бирата лепкави… Не вярвай на писателите, кандидатите на литературните науки! Една истина, която блясва като светкавица, е и като нея мимолетна. И вицът така заслепява — с краткост и измамно осветление. Не вярвай на хумористите, наивнико! Тоя Швейк, дето ми го подари, е истинска истина, но Хашек не го е създал с две изречения, хиляда страници са му били нужни. По-рано е трябвало да тръгнеш ти… Как ти беше любимата псувня?… Ти, копеле фанфаронско, та да имаш дистанция за бягането!…

Евридика, дай още една бира! Знам, че си Стоянка, не се обиждай! Евридика означава щастливо видение, мила, а какво по-щастливо видение от едно хубаво момиче с чаша бира в ръка?… Я виж рекламата!…

Над мокрия бюфет в почти естествени цветове красива българка магнетично привличаше желанията на мъжете повече към себе си, отколкото към чашата шуменско пиво. Но усмивката й утешаваше: „Понеже съм недостижима, изпийте това и ще ме забравите!“ Драмов продължаваше да се съпротивява на мътния поток от желания и намерения, който го влечеше към горния хотелски ресторант. Боеше се от чакащия, а едновременно се боеше да не си е отишъл завинаги. То приличаше на запленеността от бляскава тема — страх те е да я започнеш, за да не я изпортиш, страх те е да я отлагаш, защото ще изветрее спиртът на вдъхновението, който така замайващо лъха от нея. И бе достатъчно самонаблюдателен, за да знае, че продължава да налива бира в бездънния търбух на страха си, защото дори презираният от него Герчев не бе се побоял да стигне до някакви решения. Затова и викаше така подире му — да го направи жалък, да го изравни със себе си. И викаше, и тичаше подире му, но бягаше всъщност по своята си окръжност, която също имаше само две посоки, а тези две посоки също се срещаха във всяка точка.

Клиентите вдигаха такъв шум, че, както би се изразил в нормално състояние на духа Драмов, това не беше вече нито снек, нито бар, а шофьорска кръчма, в която всеки доказва на другия онова, което е измислил зад волана и което другият му е доказвал миналия път или ще му го доказва утре. На една от масите подранили орфейовци се опитваха да зарадват Евридика с нещо като песен, макар да знаеха, че няма да я зарадват.

И тук, насред шума на хората, насред техните и своите доказателства, с които набираше кураж да отиде най-после в другия ресторант, Деян Драмов отново страдаше от неспособността си да доказва. Защото хуморът никога не е бил средство за доказване. Светкавиците му се раждат в сблъсъка на двете посоки, но могат най-многото да убият, а убийството не е доказателство. Той се надяваше да съчини своята приказка на крак, пред халба бира, да разказва в нея спокойно и равнодушно за невъзможни неща, но вицът не е приказка — вицът може да бъде само веселият или тъжен край на една приказка. Спокойно я равнодушно за невъзможни неща… — за такъв стил възмечта още когато пишеше първите си разкази, мечтаеше го и днес, макар отдавна да бе се убедил, че не ще го постигне. Не го постигна дори само за лицето си. Каменните черти на Бъстър Китън си останаха неповторяеми на старите филмови ленти. Той, Драмов, не смогна нито веднъж да вкорави чертите си. Когато разказваше или вършеше нещо смешно, те се размекваха в плачлива тъга. С тази маска се примири на края, имаше успех с нея, но и тя не бе напълно изкуствена. Защото чувствата му към хората си оставаха непокоряемо импулсивни. Още вярваше в хората, не в невъзможните неща, за които му се искаше да разказва, и го болеше за хората, а автоматът за смешки в мозъка му ръмжеше от тая болка с неизносваемите си лагери, но непрекъснато щракаше като фотографска светкавица с плоското си и повърхностно осветление.

11.

И сега, като изливаше поредната чаша бира върху нежеланието си да бъде върнат към този половин час, когато бе се опитвал да доказва нещо на Красимир Герчев, той жадно запита през мустаците от пяна с жаждата на една възобновена надежда:

— Излиза, че истинската свобода не е нещо друго освен неизлечимо страдание, така ли?

Отговорът беше почти в неговия стил.

— За беда, излечимо е. Свободата никак не е леко за носене бреме, иначе хората не биха робували с такава готовност на предразсъдъците си, на религиите, на модите…

— Кажете още нещо за мен; структуралний професоре! Нощес аз се поуплаших.

— Продължавате да ме надценявате. Нощес аз бях вие и казвах това, което бихте казали вие в моето положение. Сега доста неща не разбирам у вас. Има у вас нещо много неясно и алогично… Като при децата. — Признанието му беше почти равнодушно, но изведнъж той като че ли направи откритие. — В основата на характера си вие всъщност сте моралист, проповедник… Поп, у когото се е вселил дяволът. А дяволът е в образа на дете…

— Драмов се хвана за чашата си е инстинктивния жест на падащ човек.

— Ааа, не така! Ставате поетичен. Не върви за един структурален лингвист. Няма ли да пийнете малко бира?

— Не ми е нужно. Изпийте я вие.

— Човек на много неща робува — изрече Драмов високо, поосвободил се от новата си уплаха, защото това за попа и за детето пак беше негова собствена мисъл. Придърпа втората бутилка към себе си. — Но жаждата е най-страшният му диктатор. Завиждам ви, трябва да сте наистина свободен. Наздраве!

— Аз съм автомат. За мен този проблем е решен с програмата ми.

Хумористът пое дъх във внезапно самозабвение, пое голяма глътка бира, дъхът му отново весело изсвистя.

— Киборг сте, нали? Биоавтомат или кибернетичен организъм — от онези фантастични кентаври между човека и машината, които са освободени от недостатъците и на човека, и на машината…

Зениците бленди не трепнаха в спокойното си очакване и той продължи още по-смело:

— Човекът не може да пътува с машината на времето, не само документите ще му се повредят. А освен това човекът все се намесва. Неговото огледало не е плоско, то винаги изкривява нещата. Наздраве за автоматите!… — Ръката му трепереше, когато пак награби чашата, ликуващо трепереше и храбростта в гърдите му. — Аз лично съм убеден, че машината на времето е невъзможна, но… — „Спокойно и равнодушно за невъзможни неща“, предупреди го стародавният му копнеж. „Спокойно и равнодушно!…“ — Но нали за човека няма невъзможни неща? А вие сте изпратен от бъдещето, нали? От Института по история…

Киборгът по днешному вдигна рамене, но то не изразяваше възражение, а по днешному — незнание. Лицето му бе се изопнало и втвърдило, неестествено чистата и гладка кожа бе застанала в мраморно студена неподвижност. Драмов побърза да дръпне погледа си от него.

— Разбира се, тоя институт е пълен с документи от нашето време, но може ли документът да ти даде цялата истина? Какво е документът? Ето… — отново разпален да доказва, той безцеремонно измъкна вестника изпод лакътя на неподвижния киборг, от когото продължаваше да лъха машинен студ. Изтегли два диагонални тегела с опитните си очи по първата страница, преобърна я, устните му беззвучно отмятаха заглавия и думи. — Ето… това например. Репортаж: „Трескаво тупти, ден и нощ, атомното сърце на родината…“ Документ, но как ще разберат от него във вашия институт атомен реактор ли е това, закопан в земята и безшумен, или вършачка? Чакайте да видим и тая дописка, нещо за нередностите в поликлиниките. Аха: „… Има несъобразности и в нощните дежурства. Често се случва гинеколог да преглежда болен от сърце и обратно.“ Ха кажете де, какво ще си помислят там за днешните гинеколози?

Драмов се засмя, опиянен от неочаквано лесните си находки и от видението как един внимателно пъшкащ, за да отложи инфаркта, старец преглежда разчекнатия на стола поликлиничен гинеколог. Сепна се от мистичната безответност насреща му, от металическата неподвижност, от стъкления студ на очите индикатори.

— Ей, ей, какво става пак? Я по-добре си останете професор!

По бялото като гипсова отливка лице мина първият талаз на някакво съживяване. Кожата на скулите, омекна, месото под тях видимо се отпусна, образува предишния млад и недълбок, но мъдър полуобръч около устните, в следващия миг те вече се усмихваха радостно и с насърчение. Тогава Драмов наново отприщи смеха си. Дълго се смя — нещо съвсем рядко за него, който култивираше контрастно тъжната си маска, за да предоставя смеха на публиката. И този смях къртеше атрофираните му за смеха гласни струни, тресеше корема му, събаряше като древните ерихонови тръби някакви стени в гърдите му. Те се сриваха с панаирджийски грохот, а в пушилката им танцуваха дъгоцветните мечове на пролетното слънце, влезли през отворените за проветряване прозорци на ресторанта, разсичаха я, разчистваха място за нова, никога неизпитвана свобода.

— Хубаво се смеете! — каза професорът и си беше любезният, неотразимо мил, търсещ приятелството му професор от предишните часове. — Имате много хубав смях.

Хумористът стисна влажните си очи, задави се, нещо изхърка в него — нещо задушено или нещо, което последно бе се сринало. Една милосърдна сестра, съвсем млада още, стажантка, почна да го моли: „Усмихвай се поне, не знаеш колко красив ставаш, когато се усмихнеш…“ Той се бранеше: „Не бива да се смея често, мила, ще свикнеш с красотата ми и ще ти омръзне. Хората най-лесно престават да забелязват хубавото…“ После все пак се засмя, почти непрекъснато се смя цяла година край леглото, в което умираше една малка медицинска сестричка.

— Извинявайте — рече той прегракнало и се обърна към входа за кухнята, където стоеше сервитьорът. — Извинявайте, засмях се, като си представих каква работа би ни вършил в съюза на писателите един такъв репортьорски киборг. Ще го пращаме, където си щем, и той ще ни носи готови образи, безпогрешно и обективно отразени, с цвета на бузите и с миризмата на краката им, с всичко около тях, защото то е винаги и в тях, нали така? А… може би вие сте изпратен от бъдещия съюз на писателите? От секцията на историческите романисти? Бодуен, плаща!

Сервитьорът, галантно надвесен с готовата сметка, положи листчето на масата, както филателист би показал най-ценната си марка. Драмов забърка в джобовете си.

— Бодуен, запомни този човек! Той е професор по структурална лингвистика в мъглявината Андромеда. Ако дойде пак, сервираш му чаша минерална вода, нищо друго, и му я хващаш по десет лева литъра, разбра ли?

Сервитьорът се изпъна обидено, но приветливото кимване на професора го успокои — той наистина бе отпил само глътка сода и приличаше на професор, следователно думите на тоя зевзек можеха и да не бъдат заядлив намек за сметката. Прибра парите с познатия му щедър бакшиш, направи нещо нечувано за нашенски келнер: внимателно изтегли тежкия стол зад гърба на професора, та да може той безпрепятствено да напусне масата, и ги покани пак да заповядат.

— Приемате ли приказката ми? — запита Драмов пред входа срещу нажежените мечове на майското слънце.

— Тя е ваша, а аз своя не знам — отвърна киборгът и зениците му не се свиха под удара на светлинните мечове, но Драмов не се обезпокои от това.

Улицата беше напечена, пуста, само в долния й край, където излизаше на булеварда, стърчеха заговорнически няколко деца. Двамата извървяха лениво петдесетина метра по стръмния й наклон и Драмов каза:

— Ще ви помагам. Съгласен съм. Но и аз имам едно условие: да ми разказвате как виждате хората.

— Едва ли ще е възможно. Те се запечатват в мен, но са предназначени да се използват по друг начин и от други.

— Много просто. Когато приемете един образ, ще ми поклюкарствувате за предишния — у нас това е прието. А понеже знанията ви са достоверни, вашите клюки също ще бъдат достоверни.

— Боя се, че приказката ви е малко наивна. Ако вляза в образа на определен човек, сигурно ще говоря за другите с присъщата за всеки човек субективност. Освен това аз не бива да приемам повече чужди образи. Противоречи на програмата ми и сам видяхте какви неприятности се получават.

— Прав сте. Но понеже сме в Габрово, имам право да запитам: А каква ще ми е на мене ползата от цялата тая история?

— Сам ще трябва да си я извлечете.

Драмов се поядоса.

— Да ви кажа ли един габровски анекдот? Попитали едного ще отиде ли на погребението на съседа си, а той рекъл: Отгде-накъде, той ще дойде ли на моето?

— Няма такъв габровски анекдот. Този си е ваш — равнодушно констатира всезнаещият киборг и неочаквано избърза напред.

Спря се при децата, които вдигнаха към него стриганите си главици и веднага се сплотиха в своята природна враждебност спрямо възрастните. Той се наведе, каза им нещо. Децата се спогледаха в мигновено недоумение, прихнаха, пръснаха се, ухилено загледаха двамата мъже от безопасно разстояние. След миг навярно щяха да закрещят нещо, както децата крещят подир селския луд.

Професорът се обърна към пристигналия Драмов, но в този си вид очевидно не бе в състояние да изрази нито тъга, нито разочарование, така че болката в думите му също бе илюзорна.

— Защо бягат? Не мога да уловя детското и не разбирам защо. Не им ли е нужно на ония, които са ме изпратили, да знаят какви са днешните деца?

— Сигурно си го знаят — насмешливо го утеши Драмов. — Децата винаги са едни и същи. Все едно в коя епоха и на коя планета. И както е казал колегата Джером, винаги са противници на съществуващия ред.

— Срало пате на ледец, вдигнала се парица… — измърмори структуралният лингвист с машинно упорство. — Какво може да: има по-нататък?

— Нищо. Това е. — Хумористът го дръпна за ръкава, защото светофарът на кръстовището им заповядваше да не минават, и тихо се засмя. — Това е. Народен хумор! А хуморът е вечното дете на природата, неостаряващият уличник, който учи другите на неприлични думи и винаги пресича на червено.

Светофарът сякаш го чу и побърза да им отвори пътя с едно пролетно зелено намигване.

Единадесети май, следобед и вечерта

1.

Жилището нямаше вид на затворническа квартира, макар Драмов да го разгледа като весел заговорник. Ухаеше на любовта, с която новодомците са го обзавеждали, допълвайки с нея оскъдните средства и оскъдния си вкус. Тантелени пердета, плюшени завеси, тежка конфекционна мебел, имитация на кристални полилеи, сервизи зад витринки, двайсетина хубави, но още непрочетени книги, на стената в мирно съвместно съществование две репродукции от Шишкин и Пикасо, розови плочки в банята, а кухнята — докрай материализирана мечта на българската домакиня.

— Мирише ми на любов, професоре — каза Драмов. — Тук са бушували урагани и тайфуни, от ония, с красивите женски имена.

Професорът обходи заедно с него жилището, но сякаш предварително му бе известно какво ще види.

— На първия етаж е, никой няма да те забележи, когато влизаш и излизаш, в краен случай и през прозореца. Идеално за водене на мадами. Само че вие, професоре, не пиете, не пушите, сигурно и по мадамите не сте.

— Вие също не сте. Пред мен не е нужно да се правите на вулгарен.

— Хуморът е винаги против благоприличието на дадения исторически момент, следователно винаги е вулгарен. — Назидателният патос трябваше да прикрие сепналото го отново усещане, че тая познавателна машина продължава безжалостно да го фотографира. — Добре, да оставим мадамите настрана. И какво ще правим сега?

— Вие кажете. Дадохте ми този вид, трябва да ми разработите и програма, която да е логична за образа ми.

— Ама прекалено много искате от мен! Дрехи ви намерих, квартира ви намерих, сега и програма! Аз не съм екскурзовод. Знам ли каква програма трябва за един професор по структурална лингвистика, та аз дори отдалече не съм виждал такъв!

— Ще правя каквото ми наредите.

В безизразното и неподвижно в своето професорско благодушие лице постепенно се раздвижваше нещо познато.

— Ей, ей! — извика Драмов. — Я не почвайте пак! Махнете се, чувате ли! — И сам избяга в кухнята.

В хладилника имаше половин бутилка коняк. Пи направо от шишето и заедно с него се върна в хола. Киборгът съзерцаваше нещо през прозореца. Хумористът не знаеше кого щеше да види, когато той се обърнеше, затова рече с надебеляло от втечнената жар на алкохола гърло:

— Не почвайте пак, моля ви! За днес ми стига един разговор със себе си, не съм си чак толкова интересен.

Гласът на киборга го успокои — не приличаше на неговия.

— Би трябвало да ви се извиня, но смисълът на извиненията се основава върху това, че си направил нещо, което си могъл и да не направиш. Вероятно ще е най-добре да изляза сега.

— Да, да. Имам нужда да поспя половин час, имам и работа после. Впрочем ще дойде човекът, който ми даде ключа. Трябва и вие да сте тука, иначе кой знае какво ще си помисли — Драмов отпи глътка коняк, прав, насред хола, задави се от горещината й. — Легнете там на канапето! И не гледайте към мен. Хайде!

Киборгът се обърна от прозореца, но на другата страна, така че лицата им не се срещнаха. Отнесе професорската си осанка към двойното канапе, бавно се отпусна на него, положи глава върху облегалката за ръцете. Хумористът изстина от реакцията му.

— Обидих ли ви?

— Не — отвърна киборгът с поглед към гипсовите орнаменти на тавана. — Защо трябва да пиете сега?

— Да си подсиля малко хумора. Знаете ли древните гърци какво са разбирали…

— Знам. Хипокрит е наричал „хумор“ течностите, които са определяли здравето и темперамента в организма на човека, изобщо: основата на живота.

Драмов махна с ръка и се скри в спалнята, но не затвори вратата й. Хвърли се с дрехите върху едното легло, постави бутилката на килима. Стомахът му продължаваше да се бори с конячните пламъци. Спалнята също имаше гипсови орнаменти на тавана си.

— Професоре…

— Моля?

— Ама й слухът ви си го бива! Та аз съвсем тихо…

— Да.

— Вие… все така ли ще ме слушате?

— Не знам. В този си вид, предполагам — да.

— Трябва да дочакаме Пефин. Аз ви го споменах одеве, Епифан Пефин. Чуйте само какво име, но иначе е великолепен мъж! Най-способният заводски директор, когото съм срещал, истински трудов герой.

— Пефин значи „желателен“. На румънски — съобщиха равнодушно от хола.

— Това пък откъде го знаете?

— Нали съм лингвист?

— Ей, пак почвате да ме плашите! — извика Драмов, а ръката му се спусна към килима, но той успя да я върне без бутилката.

— Не се плашете — успокоиха го без насмешка. — Един структурален лингвист не е опасен за никого.

— Вярно. Засега у нас той е застрашеният. От анти структура листите, искам да кажа. Но аз за Пефин бях почнал. Ето такива хора заслужава да отнесете със себе си. Няма какво в мен да се превъплъщавате, аз съм случаен човек в тая епоха.

Тишината в хола също бе обезпокоителна. Киборгът лежеше навярно с металната неподвижност, с която бе пролежал нощта в хотела. И гласът му долиташе сякаш по права линия, не с вълновото движение на звука.

— Няма случайни хора. Всеки човек носи в себе си цялата структура на своето общество, както всяка клетка от тялото му носи цялата негова генетична структура.

— Дали бих могъл да поспя?

— Имате нужда — отвърнаха му. — Ще ви събудя след един час.

Драмов разстла върху себе си одеялото, което лежеше сгънато в краката му, обърна се на хълбок, изхлузи обувките, както си бяха завързани. Те изтрополиха меко на пода. И с будилник се сдобих, рече: си той и се зарадва, защото това предвещаваше сън. Две-три минути щеше да си съчинява нещо безобидно весело, после нещата продължаваха сами да се съчиняват някъде в розовото пространство между спуснатите клепачи и зениците му, така че той се превръщаше в зрител, който още можеше да бъде критичен, да си казва: „Да, това е смешно, ще влезе в работа“, или: „Глупаво е“, и дори да запомни видяното. После чак започваше истинският сън, влачейки подире си цяла карнавална процесия от палячовци в непалячовски одежди или внезапно струпвайки върху беззащитността му ужасите на минали и бъдещи дни. Това нарушаваше техниката му на заспиване, но понякога той успяваше да даде все пак желания начален тласък на сънищата си, от чиито абсурди бе спечелвал теми и гегове. Напоследък той упорито се насилваше да сънува Карнавала, но Карнавалът все не идваше. Не се зададе и сега, въпреки че един много мелодичен гонг изпя началото на нечия фантастична поява.

След такъв гонг в древността навярно е влизала принцесата в покоите на своя принц. Зад нея е вървял негативът на нейната красота — черната робиня с пауновото ветрило. След такъв гонг навярно са се втурвали на килима баядерките с прозрачните шалвари, с рубините на пъпа. Беше оня модерен гонг, в който са влюбени всички новодомци и който, замествайки невротичната цивилизованост на електрическите звънци, мамеше ухото с ориенталска екзотика, за да изправи после на прага ти инкасаторската за електричеството. Драмов не успя да види какво ще се появи след медената му песен, защото го разбуди гласът откъм хола: „Станете, Драмов, чувате ли!“ Той измърмори: „Чувам, чувам“, залитна по чорапи през хола, досъбуди се от седящия на канапето — „Тоя пък кой е? Аха, ще го вземат дяволите!“ — и отиде да отвори.

Пефин съгледа чорапите му.

— Настанили сте се вече…

— И даже спим.

— Прощавайте, ако такова, но нали трябваше да видя…

— Нищо. Влизай. Ето това е моят приятел. Запознайте се. Той е професор по структурална лингвистика.

— Аха! — рече Пефин.

— Що викаш „аха“, като не знаеш какво е?

— Вярно, не знам — усмихна се малко нервно Пефин. — Аз съм си прост човек.

— Щяха ли иначе да те направят директор! Сядай!

— Видях ви на обяд в ресторанта — рече киборгът. — Бяхте с една жена.

— Пак ли с жена, директоре? Ти съвсем го удари на живот!

— С жена си бях.

Пефин така откровено се ядоса, че хумористът избухна в пресилен смях, необходим му, за да се разсъни.

— Как го понасяте тоя, другарю професор?

— Той е добър човек.

— Професоре, знаете ли какво е казал Достоевски за добрия човек в едно писмо до…

— Знам — избърза киборгът с равнодушие, което прозвуча като хладна досада. — В наше време, след Дон Кихот на Сервантес, добрият човек може да съществува в литературата само като комична фигура.

— Значи… знаете го? — отмаля внезапно, Драмов, досетил се откъде го знае; цитатът лежеше в паметта му именно в този може би неточен вид.

Пефин рече неловко:

— Ние сме май с еднакви костюми, другарю професор.

— При социализма всички хора трябва да бъдат равни — потърси спасение в някакъв виц хумористът. — За сега в тази насока най-добре работи конфекцията. Директоре, ще пийнем ли по глътка коняк? Намерих тука в хладилника и го експроприирах.

— Не ща да пия с тебе — опита се Пефин да влезе в тона на разговора. — Смятах те за приятел, а ти зад гърба ми…

— Всички велики неща, драги, са правени зад гърба на хората — извика Драмов, палейки цигара. — И Достоевски там е написал романите си, и Айнщайн е създал теорията си зад гърба на своя професор, който му е писал четворка по физика. Та какво съм направил?

Пефин не беше сърдит, по-скоро смутен от странната неподвижност на човека с неизвестната професия, облечен в неговия костюм.

— Моля ви се, смятах го за приятел, а той насъскал нашия сатиричен състав против мене. Не знам какво точно е, не казват, но някакви сценки, маски някакви за карнавала. Как ви се вижда това?

— Как да му се види освен като липса на чувство за хумор? — Драмов надникна в студената прозрачност на очите на киборга, стори му се, че забелязва там очакване на знак или подкана. — Обяснете му го вие, професоре!

Киборгът седна на канапето си.

— Добре, ще се постарая, но седнете и вие, да си поприказваме. — Изчака сядането на Пефин и продължи с мека назидателност, която обаче извираше от подредбата на думите, не от тона на гласа му: — Известно е, другарю Пефин, че римляните са били най-добрите държавници в историята на човечеството… — При „римляните“ хумористът кимна с треперлива усмивка, викна си за кураж: „Ряпа да ядат всичките телепати по света!“, и насила закова погледа си в слушащия с нещо като страхопочитание директор. — Неслучайно толкова века са държали целия свят под свое ръководство, а са били шепа хора. Та същите тия римляни, когато устройвали триумфалните шествия на своите герои завоеватели, винаги поставяли в края на шествието и една група комедианти. Облечени като героя и свитата му, те ги имитирали, подигравали ги, пеели кощунствени песни за героя и подвизите му. Специално наемали за това най-добрите актьори и им плащали скъпо и прескъпо. Не заради риска, предполагам. Римските историци са доста педантични, но на мен поне не ми е известно да е пострадал някой комедиант тогава, загдето се е подигравал на някое величие. Ако помислите върху това, другарю Пефин, сигурно ще откриете полезния му за обществото смисъл. Хуморът създава равновесие между изключителното и обикновеното. Дори тогавашните диктатори са разбирали, че като позволяват да бъдат осмивани, стават по-симпатични и приемливи за народа.

— Помислете, другарю Пефин — викна почти щастливо Драмов. — Пък аз, понеже няма какво друго да добавя, ще ида за чашите.

— Хареса ли ви жилището? — попита Епифан Пефин, неуспял да реши трябва ли да се обиди, или не. — Ново е. На един мой инженер. Отиде на специализация в чужбина, пък взе и жена си.

— Хубаво е. Мирише на любов…

Директорът се изпъна в креслото си, обърна се към Драмов, който бе се спрял при вратата.

— Тук сигурно са бушували урагани — продължи киборгът. — От ония с красивите женски имена…

— Ей, ей! — прекъсна го Драмов. — Историята ще запише все пак гибелта на един комедиант! — И изчезна в коридора, подрипвайки от удоволствие.

Но когато се върна, с трите чаши, вклещени между пръстите му, завари двамата мъже в еднакви костюми да седят един срещу друг, готови за скок. Мургавото циганско лице на единия бе избеляло, а лицето на другия се гърчеше в конвулсии, издължаваше се, потъмняваше като от наплив на кръв, челюстта му бе станала синкава. Драмов се спусна към него.

— Професоре! Лошо ви е, нали? — Закри го с тялото си, хвърли чашите на двойното канапе, хвана го за раменете. — Станете, ще ви мине, ей сега ще ви мине, трябва да излезете малко на чист въздух, хайде станете. Пефин, стой си там, не пречи! Хайде, професоре, елате малко навън. Чувате ли, станете! — изкрещя той на края.

Киборгът се изправи. Конвулсиите му наистина се уталожваха. Драмов го поведе, както се води болен, но тялото, което подкрепяше, беше тежко и здраво тяло и се движеше с непоклатима увереност. В коридора киборгът вече отново приличаше на достолепен професор по структурална лингвистика, облечен в габровски конфекционен костюм.

— Разходете се един час навън, ще ви чакам — пошепна му Драмов.

— Сигурно е, защото останах насаме с него, а той беше гневен — рече киборгът. — Отбранителните ми механизми… Всичко в мен, изглежда, е разстроено.

— Тихо! — изшътка му Драмов. — Оставете сега механизмите си на мира. Вървете и гледайте да не оставате с никого насаме. Ще го отпратя до един час…

Както виждате, другарю следовател, аз все още нямам име за тая мистериозна личност, а и как да дадеш име на едно лице, когато то всеки миг може да се превърне в нещо друго! И ако наистина е киборг, може ли да бъде наречен изобщо личност? Сигурно ще е по-подходящо да си служа занапред с похвата на старите писатели, поставяйки вместо името някоя буква. На неустановената му и загадъчна същност най-добре би прилягало класическото „X“ (хикс); но аз все още съм склонен да поддържам своята киборгска хипотеза, затова ще предпочета буквата „К“. Въпреки неудобството пред Кафка и Бертолт Брехт, които са назовали с нея свои любими и прославени герои. Но моето „К“ няма нищо общо нито с Йозеф К., за когото изследователите твърдят, че бил самият, Франц Кафка, нито с Господин Кройдер, за когото е установено, че е самият Брехт. То е просто началната буква на това модерно за нашия кибернетичен век понятие…

К. няколко пъти настоя да му дам най-после някакво име, но аз, който, общо взето, умея да измислям добри имена за хората, не положих достатъчно усилия за това. Сега си мисля, че направих фатална грешка, лишавайки го от онова, на което има право всяко нещо на тая земя. Името придава на нещата известна, макар и илюзорна, устойчивост, определя им място в живота и е твърде възможно събитията да не вземеха такъв трагичен обрат, ако бях изпълнил молбата му. Но, разбира се, това също е из областта на предположенията. Защото, какво всъщност представляваше той и наистина ли трябваше да му се даде място на тази земя, чиито жители вече милиони години се стараят с всички сили да направят нещата ясни, недвусмислени и непроменими? Този въпрос също си остава без отговор, а това, другарю следовател, подсилва онези фактори, които вие бихте нарекли смекчаващи вината обстоятелства.

2.

С Епифан Пефин обаче хумористът не успя да се справи така бързо. Заводският директор беше разстроен — какво му стана на тоя симпатичен професор? Нищо му няма, получава от време на време малки пристъпи. На великите хора това често се случва, може пък то да ги прави велики. Не си ли чувал за великите епилептици? И Достоевски е бил…

— Стига с тоя Достоевски! Защо си му казал?

— Нищо не съм му казвал!

— А какво беше това за ураганите?

— Някоя професорска шега. Всеки би се досетил, че такъв апартамент едва ли стои неизползуван. А тия урагани наистина имат женски имена: Флора, Дейзи, Олга…

— Уф, още малко и за ще почна да се кривя като него!

— Не се безпокой, казах ти, това на всички велики хора се случва.

Великият човек още веднъж изпъшка.

— Дай малко коняк! — Едната чаша бе се счупила. — Изпочупихме на хората чашите.

— Ураганите отнасят цели градове, драги — отвърна Драмов, донасяйки бутилката от спалнята.

— Не знам какво да правя.

— Това, че ми даде апартамента, говори за друго.

Пефин поклати глава с откровена безпомощност.

— Нищо не говори. Всичко се обърка. Майка му стара, хората си ги правят тия работи тихо и кротко, а мене наистина като ураган ме връхлетя, че и целият град разбра.

— То е от влашката ти кръв. Те, влашките цигани, са много пламенни.

— Стига с тая циганска кръв! Казах ти, дядо ми е бил румънец. Ти поне ме познаваш какъв стомана-човек бях. Просто не разбирам какво става с мен. Подлуди ме това момиче.

— Някога мъжете викаха завистливо: „А бе къде ги намирате тия млади момичета?“, а сега: „А бе как се отървавате от тия млади момичета?“

— Стига си ме занасял! Не разбираш ли, че това е трагедия, истинска трагедия! Аз просто не съм устроен за такъв живот, не мога все така да се раздвоявам, да лъжа… Кажи, какво да правя?

Заводският директор страдаше простодушие и простодушно бе дошъл за съвет, но оная проклета машинка за вицове у Деян Драмов смилаше моментално всяко съчувствие. Изглежда, хуморът и съчувствието докрай щяха да си останат несъвместими. А той беше и прекалено разбунен от грандиозността на шегата, която би могъл да си устрои с тоя киборг. Усети я още в самата си уплаха, когато видя от прага как той се превръщаше в Пефин.

— Въпросът за трагедиите не е толкова сложен, другарю директор. Трагедията всъщност е най-простата ситуация в живота на човека. От нея няма друго отърваване, освен като си я изживееш докрай. Оскар Уайлд казва, ти не го знаеш, но той е от тия, дето може да им се вярва понякога, та той казва, че на тоя свят имало само два вида трагедии. Единият се състои в това да не получаваш нещата, които много ти се искат, а другият вид е — да ги получиш. Та въпросът в случая е, кой от двата вида да си избереш — заключи Драмов с лъчезарно-наивна усмивка и тържествуващ от блясъка на тирадата си, царствено протегна ръка към чашата.

Пефин примига, сам потърси подкрепа в коняка.

— Искаш да кажеш, че ако се оженя за нея, няма да бъда щастлив ли?

— Ааа, не съм казвал такова нещо! Откъде ще знам аз какво разбираш ти под щастие.

— И при жената не мога да се върна, така, вътрешно. Одеве я поканих на ресторант да обядваме, а тя се държи така… така… и аз не знам как се държи. Все като че ли ме дебнеше да й кажа нещо, а какво да й кажа? Сигурно и тя знае вече…

Драмов извади цигара, прибра я отново, сетил се за заричането си и защото удоволствието на фразата сладостно припари на устните му.

— Една жена, която знае такова нещо и може да мълчи, е рядка жена, Пефин, тя е велика жена!

— Добра жена е — съгласи се не с думите му, а с нещо в себе си Пефин и хумористът би могъл да съжалява, че остроумията му се напластяваха неизконсумирани в гипсовите орнаменти на тавана. — Добре живеехме с нея толкова години, а пък сега имам усещането, че цял живот някак е обиждала достойнството ми.

Драмов се върна към забравения си плачлив израз.

— Ти наистина си просто момче, Пефин. Женен мъж и достойнство! Това са несъвместими неща.

— Не, друго исках да кажа. Имам чувството, че никога не съм я обичал, че съм живял някак неестествено с нея, че… — Той удави откровеността си в нова глътка коняк. — Не знам, братче, не знам, иде ми понякога да се гръмна!

— Да говоря ли с нея?

— Ти си луд! За какво ще говориш, на нея всичко й е ясно! На мене трябва да говориш! Тя нищо не иска от мен, наистина не иска нищо — горестно се възпламени Пефин, макар хумористът да не бе уточнил за коя от двете пита. — Сто пъти ми е казвала, че когато поискам да свършим…

— Напоследък все така казват, това им е номерът. А с Живка?

Пефин замълча, потресен навярно само от представата си за такъв разговор. Драмов го остави, отиде в спалнята да си обуе обувките, излезе оттам в коридора, върна се и му подаде ключа от входната врата.

— Я най-добре си вземи ключа обратно. Аз ще дочакам професора и ще ти опразним терена.

— Не, не, не! — дръпна се Пефин от протегнатия ключ.

Драмов се изсмя.

— Напомняш ми стария виц, дето един продал канапето от хола, защото заварил жена си да се люби на него с квартиранта им. Не се сетил да изгони квартиранта.

Пефин се изправи.

— Уф, за какво ли и дойдох, като знам, че с тебе сериозен разговор да водиш…

— Как са гащите сега? — загрижено го попита Драмов.

— Ей! Да не вземеш…

— Моля ти се, просто питам!

— Ще стана и суеверен на края! Живка оня ден ми носи един хороскоп…

— Влюбените задължително са суеверни. И какво ти пишеше в хороскопа?

— Предстоели ми съдбоносни решения и обрати в живота, да съм действувал предпазливо и разумно…

— Не може да бъде! — възкликна хумористът драматично.

Пефин разбра, че пак го поднасят, и решително си тръгна, но в коридора се спря.

— Какво ще кажеш, да се съберем довечера? Ти и професорът. Не, не тука, на ресторант да идем, той е един вид и мой гост. Аз ще запазя маса, ще мина и да ви взема. — Усмихна се е трогателна за грубоватото му лице нежност. — Да взема ли да доведа и Лина? Интересно ще й е, такъв професор, тя нали е по кибернетиката!

Драмов не намери нова шега за отговор, респектирай от храбростта на тая безизходица. След като бе обядвал с жена си, Пефин, изглежда, нямаше сили и да вечеря с нея. А и мозъкът му, подличкият мозък на влюбения, веднага откри в професора повод да наруши собственото си заричане да не се вижда повече с инженерката от изчислителния център, да забрави и съветите на хороскопа. Драмов рече: „Доведи я“ — и го рече искрено тъжно.

А останал сам, за пръв път осъзна, че се намира в чуждо жилище. Голяма част от годината си той прекарваше в хотели — командировки, литературни четения, чужбини. Хотелската обстановка с цялото си безлично и привидно разнообразие бе станала за него вторият дом. Веднъж разсмя някаква идиотска компания, като й разказа как завел у дома си една мадама и как нищо не се получило, понеже бил свикнал да прави любов в хотелите, та се наложило посред нощ да я натовари на колата си и да я замъкне на хотел в Пловдив. Защото в софийските хотели не приемали софийски жители. Не му повярваха, разбира се, а беше истина. След смъртта на жена му в къщи той можеше само да пише своите смешки. Но това тук не беше хотел, беше истински дом, който, опразнен сега, с всичките си стени крещеше насреща му своята носталгия по любещи собственици. „Уморен съм, каза си Драмов, и старея“, каза си още той и се напсува заради палячовщините си, защото реши, че е почнал да става и зъл. Но какво друго можеше да направи? Какво да го посъветва — да зареже семейството си? Да захвърли любовта си, която може би е единствена?… Единствена е, разбира се, всяка истинска любов в момента на възцаряването си зачерква без остатък всичко предишно, превръща се в първа и последна. Особено за простодушия и порядъчни като заводския директор Епифан Пефин мъже, особено във възрастта на мъжките равносметки с живота. Коя от двете трагедии трябваше да му препоръча? Върви не ставай палячо!…

Нямаше коняк. Все още късият пролетен ден бе посивял от здрача, тантелените пердета го превръщаха със ситната си решетка в унила затворническа атракция. От коняка е, каза си Драмов, и запали спестената преди цигара, за да се стопли. Такава доза коняк по това време винаги прави човека тъжен. Затова англичаните са измислили своя файф о клок, заедно да издържат с чай и уиски студените часове на деня. Когато го покани миналата година, за да го демонстрира на приятелките си, Живка Пефина каза; „Заповядайте на моя файф о клоак!“ Ако бе го изрекла правилно, нямаше да иде да забавлява тия добродетелни провинциални кралици, които в скуката си забравиха своето обществено положение на директорски и началнически съпруги и се изповлюбиха в него, впиянчения шут. Сега сигурно го казва вече правилно, синът й е в английската гимназия в Пловдив.

Гледаха му на кафе и единодушно му предрекоха скорошна голяма любов. Не знаеха тия невинни габровски кралици, че голямата любов е привилегия на въздържателите. Когато всяка вечер се наливаш с коняк, всяка любов се превръща в отчаяна конвулсия, която после изплюваш с повръщателното разкаяние на махмурлука. Така че, мили дами, бъдете спокойни за мъжете си, ако пиянствуват със секретарките си, утеши ги той, за да им се отблагодари. Никога не бе се държал така вулгарно и едва успя да се изтръгне от сладострастното им възмущение, защото те настояваха още и още да се възмущават от него. А в трезво състояние не сте ли любили, питаха го и се надпреварваха да му доливат чашата. Опитвал съм, разбира се, но трезвото състояние е почивният ден за плътта ми. Получава се нещо като с доброволните неделни бригади — кой човек работи свястно за обществото в законния си почивен ден? Аууу! — пискаха те и му доливаха чашата. Ужасно обичам хората, които умеят да се възмущават от другите, заяви им той патетично, умирам си за такива хора, те са квинтесенцията на всяко общество, по тях се мери ръстът на цивилизацията… И им съчини половинчасово бляскаво есе за възмущението, като най-здравословно развлечение за човека, лишен от чувство за хумор. И успя най-после да ги застави да не го канят на следващия „файф о клоак“.

А сега му се искаше сам да се възмути от тия, които го канеха да им подслажда пиенето с вицове или да забавлява приятелките им, или да му се оплакват от нередностите и глупостите, сякаш той можеше да ги избави от тях, или да го молят за ходатайства, защото един известен български хуморист има повече връзки дори от директорка на детски дом. А той не бе в състояние да не върши услуги на хората. Драмов дръжте, казваха неговите колеги. Той може да ви издействува дори място в Централните гробища! Но в тоя час на деня не си способен и да се възмущаваш, ако си сам. Остава ти само да бъдеш тъжен.

Повредена ми е програмата, каза си Драмов, съвсем е повредена, генетично и отбранителните ми механизми, и те, износени са вече! И си помисли за телепатията, защото в този момент запя баядерският гонг, приканвайки го да приеме някого, за когото той току-що бе си казал: Ето това би могло да бъде моето възмущение и моят гняв!… Макар да знаеше, че пак нищо нямаше да излезе. Гневът е нужен, за да участвуваш в някоя битка, а той никога не бе участвувал в битки. Някога, в гимназията, класът му реши веднъж да се бие с другата паралелка. Попитаха го заговорнически дали ще вземе участие. Разбира се, ще участвувам, отвърна им той. Като хронист. И заговорниците го набиха, запечатвайки у него трайното впечатление, че заговорниците не обичат хронистите.

3.

Предимството на голямата банкетна зала да бъде далеч от оркестъра категорично бе заличено чрез бакелитовия репродуктор на стената. Той бълваше звуците като водонапорен канал, с бакелитова твърдост. Посетителите дъвчеха жилавите шишчета или филета с изражение, което показваше, че яденето бе се превърнало сега за тях в опит за бягство или ако пред тях липсваше това спасение, седяха с вкоравени лица и се усмихваха един на друг с вкоравени усмивки. Лишени от връзката помежду си, самотни и оглушени, те целите приличаха на отлято от бакелит страдание. Дори от очакването им да свършат най-после мъките на певицата бе изчезнало всичко човешко — беше едно жестоко очакване. Певицата крещеше като обезумяла от ревност Медея, като Ниоба, когато прострелват и четиринадесетото й дете, крещеше, че искала да остане насаме с някого си. Сигурно се канеше да го скопи с фиба или да го нареже на късчета с ножичката си за маникюр, или да приложи кой знае какви други префинени средства за инквизиция, загдето… Тя още не съобщаваше причината.

— Колко ли децибела има? — запитаха тъничките негримирани устни на инженерката от изчислителния център.

— Сто и осемдесет — отвърна К. — Колкото при излитането на реактивен самолет.

Той не се шегуваше и Драмов си помисли, че навярно в него е вграден не само часовник, но и уред за измерване силата на звука.

Страданието на певицата обаче вече се задъхваше, отиваше към своя край. Оказа се, че искала да остане с оногова насаме, за да му кажела колко го обича. Тишината след това признание се оказа още по-непоносима. Просто се чуваха мъчителните усилия на всеки бързо да си избере какво най-важно да съобщи, преди оркестърът да е набрал следващите сто и осемдесет децибела. Влезе една сервитьорка, огромният куп чинии в таблата й издаваше дългогодишна практика. Надебеляла в практиката си, тя не бе изгубила своята приветливост. Пефин й подвикна: „Ей, моме!“, а тя дори му се усмихна и веднага отвърна „Момент!“, преди да отплува по-нататък като претоварена гемия върху вълните на надеждите. От много маси прииждаха тия вълни, обгръщаха я концентрично, милваха тлъстите й бордове и тя с видимо удоволствие им се отдаваше. Когато отново мина покрай тях, с изпразнена табла, Пефин й каза: „Ей, моме!“, а тя отново му се усмихна „Момент, моля!“

— Махни поне това!

— Не може. Протестират.

— Кой протестира? — Драмов скочи от мястото си и се провикна: — Другари по съдба, да отнемем ли думата на тая?

Чуха го, защото в момента певицата още не бе почнала да се обяснява някому в любов. Двадесетина глави се обърнаха с бакелитова безизразност. Отнякъде също надвикаха певицата:

— Като не ти се слуша, седи си дома!

Останалият бакелит си остана студен и неподвижен. Драмов вдигна рамене, за да подчертае поражението си.

— Аз ви рекох — съжали го сервитьорката и за утеха сама предложи да им донесе нещо.

Пефин засъставя поръчката с директорска разпоредителност. Драмов го прекъсна с: „Бутилка водка! И памук за ушите.“ В аптечната обаче нямали памук. Свила го е някоя, рече сервитьорката. Моркови дай тогава, поръча Драмов, но се отказа да разкаже стария и тъп виц за човека, който си напъхал в ушите моркови, а като го попитали защо си слага тия моркови в ушите, отвърнал: Ами като няма банани!

Той потискаше бъбривостта си в очакване какво ще му сервира необичайната компания, а най-вече тоя киборг, в когото инженерката като че ли бе почнала да се заглежда. Тя или искаше да ядосва своя Пефин, или просто копнееше да поведе научен разговор. К. се държеше безупречно в стила на идеала на студентките — изящен, ненатрапващ се артистизъм, сдържана интелектуалност, култивирана мъжка сила, — та горкият Пефин бе заприличал в същия костюм край него на издокаран за сватба циганин. Драмов се запита какво толкова му е харесала, но можеше да се запита и какво толкова й е харесал. Ангелина стърчеше сред цигарения дим в залата, сред сивите и кафяви мъжки фигури — жените бяха малко в тази зала — като току-що поникнал самотен минзухар сред пролетно-кални храсти в невдигналата се още мъгла. Но предизвикателният й тоалет — жълто-оранжева шемизетка с огромна яка и бухнали ръкави над тъмнозелена дълга пола — само отдалеч заслепяваше окото за възмършавите й лице и фигура. Трескавото себепоказване бе повече съпротива на необичайното й положение на тази маса, отколкото желание да компенсира недостига на женска хубост с действителната си начетеност. Драмов знаеше, че най-вече с това бе въодушевила сърцето на директора.

Той си помисли, че ще стане съвсем весело, ако инженерката се влюбеше в киборга, в края на краищата повече й подхождаше един професор по структурална лингвистика. Помисли си още, че то би било за Пефин, безпокоеше се обаче К. да не се преобрази изведнъж пак в някого си, та придирчиво следеше поведението му, но присъствието на много хора, изглежда, уравновесяваше повредените му механизми. А когато стартът на поредния Ил-62 или Ту-144 заглъхна с ръмжене в бакелитовата кутия, каза, че бил готов да даде право на фройдистите. Садомазохизмът наистина бил по-разпространено явление, отколкото го смятала нашата психология. Имаше пред вид залата, но и себе си, защото бе усетил насред разсъжденията си и нещо като завист или болезнено-сладко раздразнение заради хубостта на тоя измислен професор, в когото бе готова да се влюби дори една кибернетичка. К. потвърди с професорска сериозност, че това, за мазохизма, наистина било така, а инженерката го запита заинтригувано: Вие фройдист ли сте?

Драмов беше много любопитен какво ще отвърне К., но всички глави в залата се обърнаха, а оркестърът като че ли гръмна с оглушителен туш. В залата бе влязъл Великов. Малката му свита — трима мъже в тъмни костюми и една жена в тъмен костюм — образуваше зад гърба му градоносен облак с няколко бели пролуки. Отнякъде се изтъркули управителят в същия тъмен костюм и наклонен като кулата в Пиза, ги поведе към последната резервирана маса. Когато облакът обкръжи засиялата сега с двойна сила белота на масата, Великов мълчаливо вдигна пръст към стената. Управителят се сгъна моментално като джобно ножче, а в следващия миг отново се изправи, но вече върху един стол край стената. Изтъркан, панталонът на задника му лъщеше като бакелитовия репродуктор, чийто щепсел той изтръгна с ритуален замах. Залата се усмихваше щастливо и победоносно. Ангелина се изсмя. Във внезапната катедрална тишина смехът й прокънтя като смеха на блудница, та усмивките станаха осъдителни. Великов се загледа в дръзкия и греховен минзухар — нито изненадано, нито осъдително, защото лицевите му мускули имаха тридесетилетна общественическа практика. Тоя пък кой е, запита Ангелина, която едва от няколко месеца бе се завърнала в града. Не се прикри и Великов сигурно прочете въпроса й. Шът! — отвърна хлътналият в стола си Пефин. Ангелина повторно отпрати минзухарния си смях право към облака. Великов кимна сдържано и сякаш кимаше само на нея, а инженерката така му отговори, че едва не удари носа си в масата. Великов се обърна към своя облак. Облакът седна. Ще ми съсипеш новите обувки, каза Ангелина и се хилеше като пияна, макар водката още да не бе дошла. Сигурно бе се досетила, че това е началството, от което нейният храбър Пефин най-много се боеше. Директорът още повече хлътна в стола си. Драмов въздъхна плачливо.

— Никакъв респект няма у това младо поколение ей!

— Но той ме поздрави!

— Грешите, мила, той мене поздрави.

— Стига — озъби се Пефин. — Тая келнерка що не идва?

Келнерката влезе, но беше друга. И не се спря при тях. Беше необикновено красиво момиче, което мигом накара залата отново да замлъкне — малко преди това тя изведнъж бе осъзнала колко много е имала да си казва. Момичето изтанцува разстоянието до масата на Великов върху чифт крака на вариететна балерина и застана край управителя, който изслушваше поръчката. Сега можеха спокойно да оглеждат готовото да се изтъркули изпод минижупа й топчесто задниче, готовите да литнат като балони едри гърди, личицето на Рафаелово ангелче. Момичето не се усмихваше, защото ангелите не се усмихват. Драмов вече се издуваше от весела злост, но управителят неочаквано се отправи към него. Наведе се доверително над рамото му.

— Другарят Великов моли компанията ви да се присъедини към тях, тъй като също още не сте започнали вечерята си.

Предугадил поканата, Пефин бе успял да заприлича вече край своя минзухар на жълто-зелен кукуряк. Измърмори в безнадеждна съпротива:

— Ние също имаме гост.

Гостът обаче не го подкрепи. Щяло да му бъде интересно да се запознае с другарите.

— Скучно ли ви е с нас? — запита го Ангелина.

— Лично аз не познавам това състояние — отвърна К.

— Професоре, нелюбезността ви към хубавите жени е чудовищна. Ако не ви познавах добре, бих се усъмнил във вас — каза Драмов в желанието си да спаси Пефин и се уплаши от собствените си думи. Бе си спомнил известния анекдот за великия артист.

— Аз не съм хубава, затова — продължи да го провокира инженерката, но К. бе потънал в своята мълчалива, неангажираща приветливост. Пефин можеше да бъде спокоен за момичето си.

— Какво да предам? — разтревожи се управителят.

— Кажете му, че ние с професора ще дойдем само заради келнерката — предаде се Драмов, но се зарече до края на вечерята да не проговори нито дума повече.

Управителят хихикна:

— Заповядайте тогава, та да пренеса масата.

Драмов поведе групичката, подхвърли: „Видяхте ли, професоре, как стават нещата в Европа!“ Зад тях с краката нагоре пътуваше масата им.

Градоносният облак се начупи. Светлите пролуки на лицата засияха извътре, осветени от непобеденото слънце. Великов представи най-напред директора на известния завод, после известния писател хуморист, след което сам зачака да му бъдат представени непознатите. Драмов избърза, за да прикрие липсата на имена в главата си:

— Не се стряскайте! Тя е инженер от електронноизчислителния център, а той — професор по структурална лингвистика.

Но облакът не се уплаши от внушителните професии. Настъпилата паника се дължеше на втората маса, която се опитваше да стъпи на краката си. Тропане, скърцане на столове, усмивки, надничане под минижупа и в пазвата на Рафаеловото ангелче, докато то оправяше покривката, и облакът окончателно се разпарчетоса. Заоглеждаха се да видят кой до кого е попаднал. Великов нямаше нужда да се оглежда — от двете му страни седяха дамите. Минзухарът пламтеше тържествуващо между тъмните костюми. Другата дама обаче, макар и да не беше пролетно цвете, излъчваше, в разгара на женското си лято, една строга и поради това доста пикантна хубост. И с повече вкус бе облечена.

— Драмов, какво става с карнавала?

— Той започна вече, другарю Великов.

— Така ли? А, да, разбирам, разбирам! Той е голям шегаджия, сигурно го знаете от „Стършел“ и така нататък. Другарите са наши гости от София, специалисти по управлението на индустрията, така че, Пефин, готви се утре да ги посрещаш. Другарката Коева е референтка в моя отдел. Драмов, кажете нещо весело!

— Казах на управителя да ви предаде, че идвам на масата ви само заради келнерката.

Управителят хихикна и запита каква ще бъде поръчката за другарите. Софийските гости се засмяха, загледани в момичето.

— Ама тя е чудесна! — възкликна без завист инженерката, вероятно за да се докара пред мъжете и да подчертае превъзходството си. — Същинска Мадона де ла Седия!

Момичето стоеше като залепено върху някаква грамадна картина. Бе свикнало на подобни реакции. Естествено ярките му устни едва-едва се разтеглиха в дистанцираща усмивка. К. допълни:

— По-скоро прилича на ангелчетата край мадоните, колежке, но ето че умее да се усмихва и като Мона Лиза. — Той бе се променил със сядането си в новата компания и познатото му оживление, приличащо на въведение към една още по-позната разпуснатост, обезпокои Драмов.

— Вярно! — потвърди някой от гостите, сетил се, че познава втората мадона.

— Тя ни е нова — обади се управителят.

— Повече ми прилича сега на картината „Сузана и старците“.

— Драмов, скрийте ноктите на злобата си! — рече галантно К.

Ангелина се изкиска, Лятното цвете гледаше осъдително.

— Откъде си — запита Великов с показно благоразположение. — Как ти е името?

— Софка. От Севлиево съм.

— О! София. Самата мъдрост! — извика инженерката. — Трябваше да ви дадат моето име, мила! Ангелина!

Пефин изнемогваше от прекалената дързост, с която тя демонстрираше своите познания.

— Ангелина е по-хубаво — съгласи се момичето.

И тогава погледите се отвърнаха от него. Рафаеловото ангелче бързо се опита да изобрази отново Мона Лиза. Великов каза почти милозливо:

— За другарите същото, Софче.

Ангелчето се отлепи от картината. Управителят хукна подире му, ревниво затуляйки от погледите на залата голите вариететни крака.

— Даа — проточи Драмов. — Сигурно и Мона Лиза е прикривала с тая загадъчна усмивка някакви такива зъби.

Никой не се засмя, защото разочарованието им от зеленикавочерните зъби на момичето бе смазващо. И с облекчение чуха Пефин да пита професора какво мисли за астрологията.

— Той е професор по структурална лингвистика, не по астрология! — подвикна му обезпокоеният Драмов.

Великов можеше да си позволи да не скрива незнанието си.

— Какво представлява всъщност тая наука, другарю професор? Простете за невежеството ни, ново нещо ли е?

Управителят и ангелчето пристигнаха с водката и салатите, сякаш бяха ги държали готови зад вратата. То бе осъзнало грешката си, та вече не се и усмихваше.

— Професоре, ама вие ще пиете ли? — подвикна Драмов, видял, че К. пръв посегна към чашата си.

— А защо не? Впрочем тя не е толкова нова, другарю Великов. Опитва се да направи онова, което класическото описателно езикознание не успя — да намери простите и общи закони, които лежат в основата на всички езикови явления. За тази цел езикознанието трябваше да се превърне неизбежно във формална теория и да погледне на езика като на система от чисти отношения, както е в математиката…

Трябва да го е прочел в някоя енциклопедия, изненада се Драмов и още повече се обезпокои, защото софийските гости се оказаха запознати с методите на тая лингвистика. Единият пошепна нещо на Ангелина с познаваческа физиономия, а вторият заобяснява на Пефин, че тя създавала езиковите модели за общуване на човека с електронноизчислителните машини и че и в организацията на производствените взаимоотношения… Великов каза:

— Закъде сме сега без математиката, без кибернетиката! Ние тук изградихме един великолепен електронноизчислителен център. Трябва да заведете професора да го види! — наведе се той от другата страна към Ангелина.

— В София се говори, че сте купили и една електронна машина за вицове? — парира весело гостът край отвъдното й рамо.

— А бе кой ги пуска тия! — ядоса се Великов.

— По принцип такава машина лесно може да се създаде — заяви К. с научна добросъвестност. — Техниката на вица е твърде проста и не особено разнообразна. А абсурдите, които се получават, когато днешната машина съчинява например стихотворения, са си готови вицове. Разбира се…

— Тогава ще трябва да си купите и от ония японски машинки, да се смеят вместо вас — рече Драмов.

— Писателят се бои да не му изядат хляба — обади се софийският гост до Лятното цвете.

— Щом е за прогреса, ще отстъпим, другарю Великов. Икономически една такава машина е далеч по-изгодна. Ето, аз сега що нещо ще ви изям и изпия, за да ви кажа два-три тъпи вица!

— Наздраве, другари — прекрати изведнъж Великов закачките. — Добре сте дошли в нашия град! Което ви харесва, кажете ни, за да ни зарадвате, което не ви харесва, кажете ни, за да се поучим и поправим. Та да бъде животът ни чист и бистър като това питие и като него да бъде горещ и весел. Наздраве!

Преди да бяха захапали чашите си, К. неочаквано заяви:

— Аз не съм привърженик на библейската теза, че в началото било словото. Според мен в началото е било яденето, затова ще кажа тоста си, след като се наям.

И с това твърде силно стресна компанията.

4.

Великов се чувствуваше задължен да поддържа реномето на Габрово, затова през кратки интервали вдигаше чашата си за „наздраве“ или да даде някому думата за тост. Изчакваше придирчиво всички да пият, сам обаче едва намокряше устни и веднага доливаше чашата си със сода. Също така през определени, но по-редки интервали се засмиваше с едно репортажно-широко „ха, ха, ха“, обикновено не на най-смешното. Роден за въздържание и разумна дейност, той очевидно криеше зад този смях досадата си от такива служебни вечери, които с трогателно неумение ръководеше почти като заседания. Тостовете изслушваше със същата неумела заинтересованост, знаейки предварително какви ще бъдат, но ги смяташе задължителни, затова отказът на К. да произнесе поредния тост, нарушавайки порядъка, го накара бързо да почеше с пръстите на дясната си ръка гърба на лявата, сякаш укротяваше наежено куче. Които го познаваха, знаеха, че той действително укротяваше по този начин гнева в себе си.

Драмов се питаше дали има нещо между него и Лятното цвете, което строго следваше реакциите му на казаното. Наблюдаваше злорадо и Пефин, който така трагично бе попаднал заедно с момичето си в обятията на Великов, и правеше героични усилия не само да мълчи, но и да не чува неизбежните глупости, които щяха да се кажат на масата, да не забелязва смешното, което неизбежно щеше да пръкне у тоя или оня. Щеше му се да поведе кротък и сериозен разговор с гостите от София, сторили му се умни и приятни мъже, та поне те да не го третират като шут, поканен на масата им да ги забавлява. Но му пречеше К. Той усърдно доказваше, че и на практика е привърженик на своята странна теория за яденето — лапаше и пиеше с обезпокоителна лакомия (Дали пък не беше го излъгал!) — и до този миг неотстъпно завладяваше симпатиите на компанията, защото и това правеше някак изящно и мило. Лятното цвете поиска да замести своя все още чешещ юмрука си началник.

— Мълчите, мълчите… вие май наистина се обидихте заради електронната машина!

Драмов отвърна, че, напротив, много бил доволен, защото ще има кой да го замества на такива вечери. И щеше още нещо да каже, но К. пак така подозрително агресивно отвърна вместо него, че човечеството скоро щяло да се види принудено да организира производството на смеха на научна основа, в широк и масов мащаб. В Сан Франциско бил създаден вече институт по хелотология — науката за смеха, — където се изучавало въздействието му върху човешкия организъм. Защото имало тревожни симптоми: едно изследване установило, че преди четиридесет години средностатистическият французин се смеел по двайсет минути на ден, а сега само по шест.

— То е от кризата на капитализма — каза Великов. — Не им е до смях сега на капиталистите. А пък ние тука и без институти си организираме смеха. Ха, наздраве! За фестивала!

Драмов отново успя да не реагира, но Лятното цвете, доловило навярно симпатиите му, пак настоя да чуе нещо весело. И пак вместо него заговори К. с една почти пиянска разпуснатост:

— А пък наскоро ми се случи ей такава история. Сядам в ресторанта, а келнерката една… ама много хубава, не такова ангелче, като Софчето, не, такава една пищна, предизвикателна хубост, та чак залъкът да ти заседне в гърлото! Добре, ама тя все не го донася тоя залък. Важна! Нацупена! Не дава дума да й кажеш. Половин час чаках, без да ме удостои дори с едно „момент“. И аз пратих колежката й да ми доведе управителя. Слушайте, рекох му направо, я ми кажете тая там на кого от окръжните шефове е любовница? Той, горкият, така се стресна, че веднага ми го пошепна на ухото. Така е, вика, другарю, какво да се прави!? И сигурно ме помисли за някоя клечка, та се зае сам да ми сервира. Ха, наздраве! Да пием за нашите домакини!

С изключение на Драмов никой не посегна към чашата — трябваше да удави възторженото изцвилване в гърлото си. Тази история бе му разказал съвсем неотдавна един негов приятел белетрист и дори бе му я преотстъпил за евентуално използуване. К. се уплаши комично.

— Ама чакайте, това не беше тостът ми!…

— И на кого от окръжните шефове беше? — проточи Великов, сякаш обмисляше дали би могъл да го уволни.

— Ааа, не казвам! Няма да бъде почтено. Но не беше тука, в друг окръг беше.

Ангелина се прекърши като счупен от вятъра минзухар, протягайки чашата си през широката маса.

— За любовта, професоре! За преобразяващата сила на любовта да пием!

Пефин бързо запита софийския гост до себе си какво мисли за астрологията. Лятното цвете бе се вкаменило също като началника си.

— Ако така изглежда преобразяващата й сила…

А инженерката се амбицира като пред съперница.

— Тя наистина е преобразяваща сила и аз не на шега предлагам… За какво ли не пихме тази вечер, а за любовта, която всъщност е направила човека личност…

— Викам аз на жената за тия хороскопи — разправяше гръмко Пефин на софийския гост. — Всичко е от скука. Не ви стига, дето по цял ден клюкарствувате за днешното, ами и бъдещето не оставяте на мира…

Софийският гост обаче слушаше жените. Лятното цвете бе приела битката.

— Виждате ли личност в тази келнерка?

— Разбира се. Защо да виждаме тук веднага недостойната връзка? А ако е истинска любов? Окръжните началства нямат ли право на любов? Но аз за жената исках да кажа! Какво очаква мъжът от една хубава келнерка? Да му бъде на услугите, по възможност всецяло, нали така? В едно общество, което все още тотално се управлява от мъжете, жената най-малко в тия професии може да се изяви като личност, да съхрани достойнството си. И ето любовта на един силен мъж й дава гръбнака да не бъде беззащитна поне пред другите мъже… — Ангелина така се вълнуваше, че бузите й чак бяха станали оранжеви. — Разбира се, ниската култура в случая я е направила по-груба, по-лоша работничка. Но кой е виновен за това? Ами ако началството й е натрапило тази връзка и тя не е посмяла да откаже? Тогава по този начин тя сигурно си отреагирва унижението, отмъщава си на другите мъже. И този вариант е възможен, нали? Тъжното е, че още не е възможен и третият вариант: без помощта на мъжа жената да се изявява като личност, да опазва достойнството си.

— Жената у нас е равноправна — цитира Великов конституцията.

Пефин, Пефин, лошо си се насадил, братко, съжали го Драмов зад злорадо-тъжната си усмивка. Хорските директори си се любят със своите кротки и глупави секретарки, а ти… кибернетичка!

— Разбира се — съгласи се веднага Ангелина. — Бедата е, че всеки път, щом тя пожелае да прояви равноправието си, това се възприема от мъжете като неприлично поведение. Но нали не жената е създала нормите за благоприличие в тоя свят? Още Мойсей е казал: „Не пожелавай жената на ближния си“ не за да защити жената, а собствеността на мъжа.

— Ангелина, увличате се… — продума плахо Пефин, а тя веднага и жестоко си отмъсти заради учтивото „вие“:

— Вярно, другарю директор, прекалих! Ето в момента се сетих, че никой не е забранил на жените да пожелават съпрузите на ближните си, значи, все пак сме в привилегировано положение.

— Предложихте тост за любовта, пък ни се накарахте на бърза ръка — засмя се гостът до нея. — Все пак в любовта участвуваме по някакъв начин и ние.

Ангелина отметна дългите си коси, сви знамената на феминизма:

— Да, прощавайте, другари мъже! И така: да пием за онова единствено нещо, което ни обединява! За любовта, която и исторически е създала човека като личност!

— Цитирате Кодуел, нали? — с научна безпощадност откри К. източника на убежденията й.

— Тоя пък кой е? — наострено попита Великов и явно нямаше намерение да пие за любовта.

— Един английски литератор и философ, Кристофър Кодуел. Комунист. Съвсем млад загива в Испанската гражданска война. Бил е много надарен… — съобщи К. с енциклопедичен тон.

— Аха! — разочарова се Великов, че западното име не му предложи позиция за настъпление. — И какво казва той за любовта?

К. описа една кавалерска парабола с ръката си.

— Разкажете, колежке! Тезата му не е безинтересна.

Ангелина се видя неподготвена, а изведнъж се оказа като на изпит.

— Виждате ли… той… той отрича секса, както го разбира Фройд…

— Ще го отрече, разбира се — рече Великов. — И какво казва нашият човек?

Ангелина помълча, разколебана във възможността да издържи изпита си.

— Според Кодуел биологическият сексуален нагон, който обслужва продължението на рода, е претърпял историческо и социално развитие. Променил се е качествено и постепенно се е превърнал в онова, което днес наричаме любов. Разбирате ли? И тази именно любов, след като се е откъснала от чисто нагонната си основа, е превърнала човека от биологическо същество в социален индивид, създала е у него личността, станала е основа за Аз-а като надстройка над биологичното… — Инженерката отпи глътка кока-кола и под окуражителното кимане на К. запя урока си към Великов: — Но поради двойствената си основа личността си остава диалектически мобилна, неустойчива. Затова чрез любовта тя изявява в себе си и тенденцията към сливане с обекта на своята любов, към разтваряне в него, по същество, значи — към ново заличаване на личността. Така любовта, която ни е дарила личността, става и дарителка на смъртта, като антитеза на личността. Затова любовният нагон и нагонът към смъртта изглеждат така тясно свързани един с друг, затова Ерос и Танатос са братя. Не защото са специфични, неизменни нагони, както смята. Фройд, а защото смъртта е границата на любовта, а с това и граница на личността. Животното е чисто биологично същество, у него няма любов, а сексуален нагон, няма и личност, няма и усещане на смъртта като край на личността, само човекът я усеща така…

— Така е — издума внезапно Пефин, сякаш казваше към Великов: „Видиш ли бе, какво момиче!“, и очевидно бе му се приискало да добави нещо също толкова умно. — Така е. Смъртта е край на всичко.

— Затова да се обичаме безгранично! — извика К. с високо вдигната чаша и предизвика облекчителния смях на масата, потисната от толкова научност. Дори Великов предпочете да се отърве с репортажно-широкото си „ха, ха, ха“ от онова, което не бе разбрал. Драмов доста нервно запали цигарата си, с удоволствие би сритал професора в киборгските пищялки заради тоя пиянски вик, който беше и твърде плосък като виц, но пищялките бяха далеч.

След смеха си Великов добави:

— Но граници все пак трябва да има! — и внезапно се наведе към оранжевото рамо, сякаш да помирише минзухара, дори прикри устата си с длан.

За да скрие тревогата си, Пефин се зае да долее чашата на К., но погледът му ревниво следеше устните на инженерната. Ако не е служебно, равноправието изисква неутрален терен, казаха тия устни, демонстрирайки, че не държат на тайната. После отвърнаха на шепота с едно студено и кратко „Добре!“, а Великов рече „Ха, наздраве!“

— На вас не ви ли се танцува? — попита Ангелина през гърба му и Лятното цвете се изчерви като пионерче.

— Ние сме служебно…

Драмов с удоволствие би я подържал в обятията си, с удоволствие би я смутил още повече, но не успя да се надигне за поканата, защото К. произнесе внезапно с пророчески глас:

— Ето го танцьора! — И посочи с палец през рамо, без да се обръща, а другите си спомниха после, че той и преди това не бе се обръщал.

Пред вратата стоеше тъмнорусо, къдрокосо момче, с надменния профил на млад тракийски вожд. „Муци!“, заподвикаха му от три страни, но то не реагира и решително тръгна към четвъртата. Леко полюляваше необикновено тесния си ханш, а ръцете си държеше някак особено, свити в лактите, прибрани към тялото, сякаш се боеше да не закачи нещо с тях. Вървеше като човек, вече превърнал удоволствието си от славата в доставящото не по-малка наслада презрение към тия, които му я поднасяха. А може би и смущението си превръщаше сега в презрение. Като наближи масата на Великов, то бръкна в джобовете си и кимна високомерно, но поздрав не произнесе:

— Линче, може ли един танц?

— Ти защо си тука? — запита го Великов.

— То си е моя работа. Линче, ставай!

— Приличието изисква да се обърнете най-напред към кавалера й, другарю Мустанг — поиска Драмов да предварди избухването на Великов. Инстинктът му го караше в подобни случаи бързо да се намесва, за да изглажда конфликтите. Момчето се обърна към него с величествена досада:

— Това е старо приличие, бате. Сега жената е равноправна и само нея трябва да питаме.

— Браво, Муци! — извика инженерката и сияеше насреща му в някакво щастливо облекчение.

— Пък ние още държим на божиите заповеди, другарю Мустанг — каза К. и на Драмов се стори, че го произнесе той самият. — Току-що цитирахме шестата. Не пожелавай жената на ближния си! Особено в негово присъствие! И не преди тя да те е пожелала.

Софийските гости шумно оцениха модернизацията на библията, а тракийското лице на футболиста се изду като плондер и почервеня. Той измери К., сякаш да се увери да не би пък случайно да е той „ближният“, огледа компанията, погледът му бързо прескочи наведената глава на Пефин и в тоя поглед не бе останало вече нищо от презрението към тълпата. Беше по момчешки объркан тоя поглед, скоклив и в следващия миг щеше да ослепее от собствения си гняв.

— Вярно, ти защо изобщо си тука — каза бързо инженерката. — Имаш такъв мач…

Момчето обузда гнева си, отвърна мрачно:

— Точно това искам да ти кажа. Хайде, не ме карай да стърча тука като…

— Вярно, ти си знаменитост! — избута Ангелина стола си назад.

Момчето я хвана за лакътя и я поведе към изхода като арестувана. Танцуваше се в другата зала. Драмов се удиви колко точно му прилягаше прякорът. Кой знае тия, които бяха му го лепнали, дали и на филм са виждали мустанги, но момчето действително приличаше на ония късокраки, рошави диви коне, с вечно разтреперани мускули и с прериен огън в очите.

— Направихме от тия футболисти не знам какво си — изрази Великов настроението на ограбената компания…

В отмъщението си Лятното цвете дори го прекъсна, но прояви и малко хитрост или може би инстинктивно повтори неговия израз:

— За равноправието бил, пък й командва като не знам какво си! Ама и тя…

— Треньорът й е чичо, тя у него живее. И са приятели — плахо я оправда Пефин, но в акцентуването на „приятели“ като че ли вложи и малко подлост.

— Глезим ги, глезим ги, а после се чудим, че младежта била такава! Те са й идолите. — Великов почеса левия си юмрук и заобяснява на гостите: — Добър футболист е, не ще и дума, но спортният престиж не е по-важен от възпитанието на младежта. Представете си, понеже прякорът му бил „Мустанг“, трябвало непременно да има и кола „Мустанг“, нещо като емблема, разбирате ли? Кой знае кой му е пуснал тая муха, мозъкът му едва ли е толкова, сам да се сети. И сега разиграва целия град, иначе нямало да играе. Той валута си има де — добросъвестно поясни Великов. — Дават им там, на националите, а и баща му в Тунис работи, но пък Кореком не внасял такива коли. Лошото е, че някои другари му уйдисват на акъла и залагат авторитет и какво ли не… — Визирайки очевидно конкретен човек, той спря предпазливото си осъждане. — Днеска ще му дадеш американска кола, утре ще поиска не знам какво си…

Оставайки си на водка, защото стомахът му не понасяше вино, Драмов бе вече загрижен за човечеството.

— Защото и футболът стана политика. Вместо все повече да превръща живота си във весела и приятна игра, човечеството и игрите превръща в политика…

— Човекът се ражда, за да иска — включи се с пиянска агресивност К. и дори езикът му като че ли бе надебелял. — Още щом се роди, ревва за ядене! И цял живот — това му липсва, онова му липсва, за да бъде сит, да бъде облечен, да представлява нещо в очите на другите и в собствените си очи. Става му комплекс за цял живот, а може и в гените си да го носи тоя комплекс, още от маймунската си ера, щото той е единственото сбъркано животно в природата. Престанал е да бъде маймуна, но още не е станал нещо завършено. Всичко на Земята е нещо и от мига на раждането си вече знае какво точно е и какво му трябва. Само човекът не знае и затова продължава да реве. На един му липсва едно, на друг друго, на Мустанга естествено му липсва мустанг. Можем ли да му се сърдим? Всеки от нас непрекъснато усеща, че нещо не му достига, та да стане най-после онова, което би могъл да бъде. Друг е въпросът знае ли какво точно би могъл да бъде. А социализмът, другарю Великов, само още повече разпали нетърпението ни, апетитите ни, изостри чувството за липсите. Нали обещава бързо да направи всички равни, богати, щастливи. Добре, ама то не става така бързо! И исторически не е възможно, и биологически не е възможно поради тая природна недовършеност на човека. Човекът обаче реве: Що не ставам веднага богат, що не съм още щастлив?… Добре бе, аланкоолу, ами ако веднага станеш богат и щастлив, после какво ще правиш, а? Днеска ще бъдеш щастлив, утре ще бъдеш щастлив, другиден…

— Професоре, вие май се напихте! Почнахте да морализаторствувате.

Драмов бе усетил морализаторската доза алкохол в собствената си кръв. К. се усмихна на всички с пиянска печал.

— Така е, напия ли се, обхваща ме тревога за света и ставам проповедник. Искате ли да ви произнеса една реч в защита на природата? Много ги умея!…

Ангелина дотърча сама и откачи оранжевата си чантичка от облегалката на стола под неприятно изненаданите им погледи.

— Нали няма да ми се разсърдите, ако…

— Как така ще си отидете — надигна се Великов. — Заедно ще си вървим.

— Лина? — изтърва тревогата си Пефин, тя обаче се усмихваше само на Великов с треперлива дързост.

— Защо се сърдите? Нали съм уж равноправна? Шегувам се! Муци ще ме изпрати. Нещо се е объркало момчето и настоява още тази вечер да ми го обясни. Иначе нямало да играе и отиде националната ни чест! Пък аз съм патриотка. Довиждане и много благодаря за хубавата вечер!

Сега компанията изглеждаше действително ограбена — най-много Пефин, който би трябвало да бъде доволен, защото постъпката й поставяше отношенията им в друга светлина. Само Лятното цвете доста примитивно възтържествува.

— И коли ще им купувате, и жените ще ви отнемат… Ха, наздраве!

Великов посегна към чашата си като при заповед, но я остави, усетил се пародиран. Не, нямат нищо помежду си, констатира пак Драмов и викна сърдито:

— Професоре, седнете си!

К. се надигаше тромаво с препълнена чаша в ръка. Ръката му леко трепереше.

— В началото бе яденето, не словото…

— Седнете, казах ви! Станете ли, почвате да говорите глупости! — подвикна втори път, с ухилена неприязън хумористът и веднага се обърна, да разкаже на софийския гост до себе си как по същия начин веднъж бе го апострофирал негов приятел и колега. Двамата бяха забавлявали през цялата вечер една подобна компания, но той се напи и го обхвана поредната тревога за света.

Но и софийският гост, както и цялата компания тук, бе неприятно засегнат от подвикването му към този толкова умен и симпатичен професор, който може и да се е понапил, но съвсем не говореше глупости. К. не реагира и стоически се доизправи, подпрял се с едната длан върху покривката между чиниите. Не реагираше тогава и Драмов на многократните апострофи, които предизвикваха залпове от смях, и с нарастващо вдъхновение бе произнесъл докрай своята проповед. Компанията се смееше. Той й говореше необикновено красиви, необикновено мъдри неща, колегата му отбелязваше през минута: „Ето на, станеш ли, почваш да дрънкаш глупости!“, компанията се смееше, но от смеха й струеше гузността, че не е способна да го слуша и да живее според наставленията му, а той още по-пламенно сипеше върху нея своите и гневни, и тъжни прозрения за човека. И се чувствуваше като мисионер в джунглата, който, вързан за стълба на мъченията, продължава да покръства подскачащите около него в своя предпиров танц човекоядци.

— В началото бе великото плюскане… — повтори с библейска гръмовност К., та обърна към себе си и главите от съседните маси. — Камбрий! О, велики, загадъчни Камбрий! Два милиарда и половина години си живуркат някакви едноклетъчни, тъпи, безпросветни и еднакви над скучната пустош на океанското дъно. И само някъде по края, където в плитчините е прониквало слънцето, се полюшвало онова дребничко синьо-зелено водорасло, което поне е вършело някаква работа — насищало е океана с кислород. Два милиарда и половина години безметежно спокойствие и отчайваща скука! И ето, настъпва великата ера на Камбрия!…

Компанията не бе посмяла и да се спогледа, за да обмени чувства по повод тази внезапна и странна лекция. Слушаше заинтересувано, но и с боязън да не се окаже по някакъв начин подиграна.

— Запитвали ли сте се, мили хора, откъде така внезапно се вземат толкова много и толкова разнообразни живи същества, как така избухва тоя взрив от ново, многолико и красиво население на Земята? Само преди около седемстотин милиона години? В Камбрия?…

Не, масата не беше се запитвала и се почувствува виновна пред прокурорския му въпрос. Съседните маси също не бяха се запитвали, но не се почувствуваха виновни, защото не отнесоха въпроса към себе си.

— Тогава именно — прогърмя К. като Мойсей от върха Синай, — тогава именно се е родил нашият незнаен праотец, на когото е крайно време да издигнем поне толкова паметници, колкото сме вдигнали на незнайния воин. Палав, непослушен, изрод някакъв сред безличната маса, на него му станало страшно отегчително да пие все тая една и съща морска вода, та веднъж решил да опита дали синьо-зеленото водорасло не става за мезе към нея. И му се усладило, и побързал да си отгледа едно коремче, и почнал лакомо да го тъпче с водорасли. А като опасвал така морското дъно, правел място да се заселят по него и други лапачи. Добре, ама, ето че сред тия други лапачи също се появили капризници. На тях пък им омръзнало еднообразното пасене и те решили да проверят дали самите лапачи на водораслото случайно не стават за ядене. Така се появил оня пръв разбойник, който също заслужава достоен паметник. Защото лапачите на водорасли трябвало да се пазят по някакъв начин от него и си напрегнали жалките мозъчета, и си заизмисляли черупки и къщички, и ставали все по-изобретателни, а черупките им — все по-здрави, завити, усукани, красиви. Това накарало пък разбойниците да се въоръжат с яки челюсти, с остри ножици и разни смукала, та да отварят черупките или да изсмукват от тях вкусните деликатеси. И така, мили хора, за едно удивително кратко време Камбрият превърнал цялата Земя в една разкошна трапеза! И се започнало великото плюскане и още по-великото съзидателно състезание кой по-бързо и по-хитроумно да изяде другия…

Компанията очакваше препълнената чаша в ръката на професора да се разлее, но тя все не се разливаше. Никой не смееше да посегне към чинийките с луканката пред себе си.

— И днес, мили другари, ако надникнете с шнорхел и маска към дъното на морето, ще видите, че там, където няма лапачи, се ширят само едни безлики миди и водорасли, а там, където гъмжи от всякакви хищници, животът е хилядократно по-богат, по-пъстър, по-красив. И от това, мили другари, днешните учени най-после изведоха единствено верния закон на живота. Еволюцията започва действително едва когато през Камбрия живите същества решават, че е по-интересно да се изяждат един друг, а развитието пък се ускорява само когато има врагове, умни и хитри врагове. Затова, мили другари, сега аз пия за здравето на враговете на Габрово…

Залпово, без да разлее нито капка, той изсипа пълната чаша вино в устата си и тържествено се смъкна на стола. Гледаха го, онемели, докато Великов не извика като откритие:

— Аааа! — и почти възторжено: — Ха, наздраве! — и: — Ха, ха, ха…

Той за пръв път изпразни чашата си с бледорозовата течност, която отдавна не можеше да се нарече вино, сякаш най-после бе се намерило нещо, заради което наистина си струваше да се пие. И дълго още се смя, прекъсвайки се, за да каже: „Умен сте, професоре!“ или „Харесвате ми, професоре!“, а Деян Драмов се усмихваше в своята заучена печал. Неговият киборг бе издържал първия си изпит пред обществото. Той самият никога не бе срещал един толкова изящен и хитър шут. Но още не бе сигурен да се радва ли на успехите му, или да се плаши, та му се закани да го заведе и на конференцията на мястото на избягалия докладчик. А представата за това вече го изпълни с една радост, която заглуши безпокойствието му, че за такива игри се полага и наказание.

Нощта срещу дванадесети

Тази нощ премина спокойно, другарю следовател, или, по-точно, външно спокойно, защото за гузната съвест, според моралистите, можело да има в краен случай само външно спокойствие. С какво се е занимавал К. в своето машинно безсъние, ще си остане негова тайна, но хумористът, чиято съвест, изглежда, не е била още достатъчно гузна, веднага захърка така, че ако на канапето в хола лежеше истински професор по структурална лингвистика, сигурно би се занимавал цялата нощ с анализ на хъркането — нещо, което иначе никога не би му дошло наум. И би направил ценно откритие, защото неповторимостта на човека положително е закодирана и в тази непроучена досега звукова система, както е отпечатана върху палците на пръстите ни. А нима не би било полезно за вашата професия, другарю следовател, покрай дактилоскопията да имахте още един надежден метод за идентифициране на личността?

Банално и остаряло е да се разказват сънищата на героите, но някои учени твърдят, че сънуването било дейност на мозъка, с която той компенсирвал онова, което не му достига в действителността. Аз не зная дали ще имате друга полза от това освен възможността да съдите за душевното състояние на Драмов. Медицината обаче отдавна вече не пренебрегва значението на сънищата в своята работа, а какво друго са героят за автора и престъпникът за следователя, ако не пациент, комуто трябва да се постави диагнозата?

Деян Драмов започна да сънува едва след като алкохолният процент в кръвта му спадна до позволеното от КАТ равнище и когато ранобудното майско слънце бе ударило вече в прозорците на стаята. Навярно затова внезапно се оказа, като спуснат от небето, насред някаква цъфнала ливада, в чийто край унесено пасяха овце. Пасището се намираше върху хълм, а от подножието му започваше долина, прорязана от реки и ручеи, изпъстрена с горички и храсти, красива и недействителна в слънчевата омара. Недействителен изглеждаше и белият град на хоризонта й. От другата страна на хълма стърчеше по-висок хълм, обрасъл в гъста гора, зад него — втори, още по-висок, трети, четвърти, после редицата им се сливаше в планина, скрила главата си в мазутночерни облаци — странни и самотни върху седефено сияещото небе.

Деян Драмов изпита истинско блаженство под това небе, още повече че страховитите облаци бяха далеч, и се готвеше да посъзерцава живописната долина, но някакви тежки криле изпляскаха над главата му. Една огромна птица, с човешка глава, с лъвска грива и лъвско тяло, кръжеше над поляната, впила в него изпитателен поглед. Овцете не се изплашиха, инстинктът им знаеше, че тя не се храни с овце и затова не на овце задава въпросите си. Но Драмов се изплаши. Сфинкс е, рече си той, дано не ми изтърси сега отгоре някоя гатанка, хич не ми е до гатанки! И му подвикна: Къш! Кът! Сфинксът го изгледа разочаровано, повъртя се още малко и отлетя към планината. Крилете му така раздвижиха въздуха, че Драмов потрепера от студ и разбра, че е гол. Съвършено гол! Тогава чак видя и овчаря, щръкнал край гегата си всред невъзмутимото стадо. Нямаше други човеци наоколо и той тръгна към него. Овчарят, го запита:

— Защо си гол, човече?

Драмов се чу да отговаря в същия стил на буколически мъдрец:

— Човекът се ражда гол и гладен и целия си живот остава подчинен на тоя свой комплекс. Ако се сдобие с овче наметало, иска леопардова кожа, ако се уригва над овнешки бут, вика си: Защо не е с коринтски стафиди? Дай ми да облека нещо!

— Нямам — рече овчарят. — За да облечеш едного, трябва да съблечеш другиго.

Драмов отново се огледа, но не видя кого другиго би могъл да съблече. В далечината край града бе се вдигнала жълтеникава пушилка. Тя се доближаваше със скоростта на вихрушка, ставаше червено-кафява. Земята затътна от тропота на копита, всред праха лъснаха телата на коне, нещо бяло засвятка по гърбовете им. Над конските тела се залюшкаха свирепо устремени мъжки лица, а бялото се оказаха голи жени, които уплашено и сладострастно бяха прегърнали могъщите им шии, смееха се весело и уплашено и крещяха в опиянение: Дий, коньо, дий!

— Какво става там! — запита Драмов.

— Нищо. Кентаврите отвличат сабинянките — отвърна овчарят.

— Аха! — Драмов усети, че нещо не е в ред. — Чакай, нали сабинянките ги отвличаха римляните, а пък кентаврите отвличаха…

— Все тая! На сабинянките им дай само да ги отвличат!

А бяха хубави, тия голи сабинянки! Драмов си помисли, че не би било зле да си отмъкне и той една в навалицата, но се сети, че все още е гол, че пак си има някаква срочна работа и че едва ли е оправдано да крадеш сабинянка, та да я мъкнеш на гърба си, и тя да ти вика „Дий!“ Не, имаше нещо объркано в тая история!

И се ядоса. И се нахвърли върху овчаря, и смъкна наметалото му. Побягна няколко крачки, но овчарят не прояви намерение да го гони. Подпря се по-удобно на гегата си и се усмихна буколически мъдро. Имаше хубаво атлетическо телосложение, поразително приличаше на Красимир Герчев и само там, където би трябвало да има нещо друго, учудено зелено светеше едно смокиново листо.

— Какво ще правиш сега? — запита го Драмов, объркан от жертвоготовността му и от листото, но овчарят не разбра въпроса.

— Ще пиша мемоарите си. Може и един роман да напиша.

— Който пише, загубва невинността си — предупреди го Драмов.

— Аз вече я загубих — отвърна овчарят и тъжно се загледа подир смокиновото листо, което внезапен вятър бе завъртял из въздуха.

Хумористът срамежливо погледна към мястото, откъдето бе отлетяло, и потресен видя, че листото нищо не бе прикривало. Мястото приличаше на празен лист хартия. Едновременно с това вятърът нахлу в носа му с нетърпима смрад, оглуши ушите му с гръмогласен смях. Той подбра полите на овчарското наметало, за да избяга от хълма, и веднага затъна до глезените в някакво мочурище. Понечи да се върне, задушен от вонята, но краката му продължиха да затъват и той извика: „Помощ!“ Беше не блато, а огромна яма със синьо-черна тиня. Приличаше на фабричните хвостохранилища. Върху мазната й повърхност плуваха оглозгани кокали, части от машини, кървави дамски превръзки, консервени кутии, скъсани сандали, празни шишета от лекарства, презервативи. Гръмовният смях на вятъра смачка немощния му вик и Драмов съзря сред ямата човек, който много повече се нуждаеше от помощ. Бе останала от него само една едра, къдрокоса глава, една жива глава с разтворени очи и разпната уста. Тя плуваше над кошмарната мръсотия, докато от другия бряг на ямата над нея се люлееше огромна скала и заплашваше всеки миг да погребе всичко под себе си. Под скалата растеше непознато дърво, отрупано с непознати плодове, които вятърът ту наклоняваше плавно към главата, ту рязко ги отдръпваше, щом озъбената челюст се наканеше да захапе някой плод. Тогава именно, при отдръпването на плода, тия не по-малко ужасяващи уста почваха да се смеят.

— Ей — подвикна Драмов. — Мога ли да ти помогна някак?

Но веднага съжали, спомнил си, че няма право да се намесвай нищо, че е само летописец.

Главата плавно се завъртя към него, учудено го изгледа.

— Да ми помогнеш ли? Ти да не си паднал от небето? Не знаеш ли кой съм?

— Не съм оттука — измърмори неловко Драмов.

— Разбрах. Дай ми да ям — рече бързо главата, но задъхано се поправи: — Не, не ми давай!

— Чакай! Ти да не си…

— Именно! Тантал! Любимият син на самия Зевс Гръмовержеца. Приятно ми е!

Драмов пак усети, че има нещо объркало в тая митология.

— Че защо се смееш тогава? Нали…

Тантал се надигна да захапе опрелия в този миг до носа му сочен плод, плодът обаче мигновено се дръпна нагоре и той се засмя пак така гръмогласно. Като се насмя, облиза спечените си до черно от жажда устни.

— Да ме чуват ония, на Олимп.

— Ха, ще те чуят! — усъмни се Драмов, напрегнал памет да си спомни какво точно знаеше за тая доста противна личност, чиито страдания никак не събуждаха у него съчувствие.

— Чуват ме те, чуват, колкото и да се забулват в облаците си! Ей го къде е Олимп, това тука е задният му двор.

Драмов се обърна и видя, че върхът с мазутните облаци наистина бе съвсем наблизо.

— Няма! Няма вече, ще мълчааа — закрещя изведнъж главата зад него. — Махни я! Махни яяя!…

Скалата бе се наклонила така, че още миг, и щеше да легне в блатото.

— Не бой се! — викна му Драмов. — Няма да падне! Нали така е устроена, вечно…

— Знам — облиза пак устни Тантал, след като скалата почна да се връща на мястото си. — Знам, но ме е страх. Така съм осъден, вечно да ме е страх.

— Слушай, много ми е мътна твоята история — сниши гласа си Драмов, защото Олимп се оказа застрашително близо. — По нашия край какво ли не се разправя! Крадец си бил, предател си бил, а малко като го стегне някого чепика, вземе да охка: Танталови мъки!… Пък ти се смееш!

— Смея се — изрече Тантал заканително. — И никога няма да престана! За тоя смях ме хвърлиха тука, да не мислиш, че за кражбите? Не знам как е по вас, но за кражби тука такива като мене не се наказват, чуждоземецо. Та аз бях най-богатият цар на Мала Азия! И на трапезата на ония… — той вдигна слепената от мръсотията брада към Олимп — и на мръсната им трапеза имах право да се храня. Кой цар се наказва за кражба, дори да не е Зевсов син като мене. Виж, Прометей го наказаха, но неговото беше сериозна работа, огъня открадна. А аз два-три пъти свих по един джоб от амброзията и от нектара, да видят хората, че не са чак толкова божествени тия буламачи, колкото си въобразяват. Мене ме хвърли в тая божествена яма моят сластолюбив отец, загдето непрекъснато се присмивах на неговите пършиви богове и богчета, че и на него самия се присмивах, и разправях на хората вечер край Прометеевия огън мръснишките му истории, та и те да се посмеят. А това не се прощава, брате чуждоземецо.

— Чакай, чакай! — усъмни се пак хумористът. — Разправя се и нещо съвсем ужасно. Заклал си бил собствения си син и…

— Виж, това е вярно! Направих го — задъха се от глада и жаждата си Тантал. — Ама те непрекъснато се влачеха в двореца ми да ги забавлявам, и на трапезата си затова ме канеха, и все по-изтънчени забавления искаха. Е, рекох си, на ви най-изтънченото! Сина ми изяжте, единствения ми! Ако можех, себе си бих заклал и себе си бих им сготвил, но синът ми беше оная част от мене, която повече обичах. Пък и кой тогава щеше да се смее и кой щеше да им каже, че ето така те изяждат хората на божествената си трапеза за развлечение!… Спри! Спри яяяя! — закрещя Тантал към налитащата скала. — Няма вече! Обещавам ти…

Скалата се отдръпна, сякаш Зевс бе чул обещанието му. Драмов щеше да каже полусъчувствено: Що ти е трябвало?, но неуморимият Тантал стисна очи, издържа този път мъжествено на изкушението на плода, който отново го удари по носа, и въздъхна разкаяно:

— Що ми трябваше, наистина! Хората се смеят, разправят си тайните на боговете, дето аз им ги съобщавах и заради които ме обявиха за предател, после ги разкрасяват и пак си вярват в Олимп. Най-много да си измислят от време на време някой нов бог, за чиито мръсотии не се е намерил още някой Тантал да им разкаже. Е, те това са Танталовите мъки, брате чуждоземецо! А не че съм бил гладен, пък не мога да се наям или че щяла да падне тая скала над главата ми. Няма да падне скалата и няма да умра от глад, щото един Зевсов син не може да умре. Но какво да се прави, така съм устроен! Наследствено трябва да е, щото ей я на, и дъщеря ми Ниоба си пострада за същото. Живееше си щастливо с краля на Тива, Амфион, сигурно си го чувал, много достолепен човек! Седем сина имаха и седем дъщери, по-хубави от всичките копелета на боговете, но тя взе, та се присмя на оная суетна кокошка Латона, която, след като роди двете ялови отрочета Аполон и Артемида, почна да прави аборт след аборт, да не си разваляла божествената линия. Да ме прости Артемида, от един баща сме, но Латона сигурно и нея нямаше да роди, ако не беше семка от дъртия сексуален маниак! Тя затова сигурно е и сбъркана нещо. Тая нейна вечна девственост, дето я кара да скита по горите с елените и лъвовете, на друго намирисва. Богиня била на лова, ха, кога ловът е бил женско занятие, а кажи де! Отгде-накъде ще й дават да завежда тоя сектор? Ами онова слънчево недоносче Аполончо, дето си играе на меценатство с изкуствата, щото не е годно за нищо друго? И то си няма нищо зад смокиновото листо, горкото, а изкуство ще ми прави! Може ли да се прави изкуство, когато ти е празно зад листото, а кажи де? Ама все такива ги назначава Зевс! Откак се напъна и извади от главата си Атина Палада, богинята на мъдростта, нищо не остана в тая глава… Неее! Махни я! Моля ти се, недей, татко мой, всемогъщи, сияйни, не погубвай чедото си! Ти си добър, ти си милозлив, ти… Няма вечеее!

Когато скалата се отдръпна, ужасът в мръсното лице на Тантал бързо се уталожи, но лицето му се състари и едри сълзи се отрониха от очите му, цопнаха като дъждовни капки в блатото.

— Та исках да кажа: Латона не можа да го преглътне, то коя ли богиня може да преглътне насмешката на простолюдието, уби всичките ми четиринадесет внучета, със стрели ги простреля нейното копиле, оня кучи син Аполон…

Деян Драмов бе почти готов да му прости злобното дърдорене, но страдалческите бръчки около голямата гладна уста затрепкаха под напора на нов смях и тя отново забълва богохулствата си:

— Така е, брате чуждоземецо, който се е опитал да направи добро на хората, все си е изпащал! Че Прометей, че Ескулап, че… Що ми трябваше, прав си! Ама е наследствено. По майчина линия ще да е тая жилка, майка ми си беше обикновена женица, щото на Олимп хумор няма, той е у хората. Моят отец, чиято гръмоверженост не е нищо друго освен пръдня след преяждане, не е способен да измисли нещо повече от някой тъп номер, с който да прелъстява разни глупачки като Леда и Европа, които и без друго са готови да легнат дори с портиера на Олимп. По-рано само моят смях се чуваше там, затова искам да продължат да го чуват, вечно да го слушат! — изрева Тантал, след като насред приказките си напразно бе се опитал да захапе надвисналия плод. И така се засмя, че вълните на смеха му вдигнаха Драмов във въздуха, завъртяха го, както вятърът бе въртял и носил смокиновото листо на овчаря, и го пльоснаха по гръб. Кокалите му издрънчаха в тялото с машинен звук.

Той се събуди. Ненапълно — колкото да усети мекото удобство на леглото под себе си, колкото да преглътне тинестата смесица от съжаление и отвращение към затъналия в блатото божествен клюкар, колкото да си каже, че щом се е захванал да сънува разни античности, то поне да сънуваше един истински античен карнавал, та да чопнеше някоя идея от него, и като се намести в леглото, отново заспа. Под тенекиения тропот на кофите, прекъсван от пневматичните въздишки на преизпълняващата плана си боклукчийска кола.

Тропотът се пренесе върху гърдите му и не „сякаш“, а действително нещо барабанеше по тях. Драмов се събуди. Една черна длъгнеста фигура се люлееше над него, пъхтеше от усилие, а някаква черна светкавица минаваше сегиз-тогиз през длъгнестото лице с отчаяни очи. След светкавицата естествено следваше и гърмът. И той идеше от гърдите, от корема, от коленете на Драмов.

— Ей, ей, какво правиш! — викна той повече от уплаха, защото болка не бе усетил. Светкавицата замръзна над него и се оказа грамаден чук. Драмов пресрещна следващия замах, пръстите му обхванаха кокалестата китка, дръпнаха я встрани и като използува опората й, той се изтегли нагоре, седна в леглото. — Какво правиш бе, човек?

Сега вече го обхвана и истинският страх. В тая венозната квартира, в непознатото легло някой се опитваше да го убие, и то с обикновен каменарски чук.

— По-къс сте, гражданино, — рече притежателят на кокалестата китка и още не се опитваше да я освободи. — Трябва да ви обработя малко, да омекнете, че да мога да ви разтегна.

Той обърса със свободната ръка силно запотеното си чело.

— Хайде легнете, моля, да продължим! И други чакат.

— Ти луд ли си бе! Как така… — извика Драмов, но човекът с чука вежливо се приведе.

— Не, аз съм Прокруст. Не сте ли чували?

Уф, въздъхна хумористът, пак сънища, тая нощ съм откачил на тема античности! Той се отпусна по гръб, рече си: Поне да беше Дионисиевото шествие! Поиска и да се обърне, но чукът отново се стовари върху му, гърдите му издумкаха като изпразвана боклукчийска кофа. Очевидно пак нещо не беше в ред. За Прокруст пишеха, че бил свирепо чудовище, людоед, пък и прословутото му ложе едва ли е било така меко и уютно топло. Но възражението му не прогони Лъже-Прокруста. Драмов отново седна в леглото, огледа го. Беше облечен в черна, внушаваща респект тога, съдийската му шапка бе се килнала назад, а капките пот продължаваха да бликат изпод ръба й. Изглеждаше много уморен, затова сигурно не продължи черното си занимание. Но и нещо силно го озадачаваше, та думите му прозвучаха като плаха молба:

— Не ставайте, моля, ще ме принудите да употребя насилие.

— Какво искате от мен?

— Нали ви казах, по-нисък сте. С около шест сантиметра.

— Какво от това?

— Хората трябва да бъдат равни.

Не, не можеше да бъде истинският Прокруст, тоя положително бе избягал от лудницата! Драмов реши да го успокои с един предпазлив каламбур.

— Хората са равни само пред бога, но бог, за съжаление, е забравил да ги създаде равни.

— Няма бог! — отсече задъхано маниакът. — Нищо няма зад тия облаци там!

Хумористът отново се обърка, защото зад гърба му продължаваше да си стърчи забуленият в облаци Олимп.

— Значи… вие сте атеист?

В очите на лудия пламна синкавочервена екзалтация.

— Един бог има само и това е справедливостта! Но тя е човешко дело.

— Наистина ли сте Прокруст? Други работи съм чел за вас…

— То е разбираемо. За ония, които са против справедливостта, против равенството, аз, естествено, съм чудовище.

— Е, да, да! Че и за прочутото ви ложе какво ли не дрънкат!

Драмов се престори, че иска да установи истината, и улисан уж в оглеждането на ложето, стана от него. Но действително се улиса. Леглото беше зашеметяващо красиво и богато, цялото в злато, с разноцветни скъпоценни камъни в инкрустациите си, с бляскави меки коприни, беше повече от царско легло.

— Всички хора трябва да спят в такива легла — обяви възторжено Прокруст над главата му, защото се оказа значително по-висок от него. — Не само царете! И всички трябва да бъдат равни.

Сънувам — зауспокоява се пак Драмов, потръпвайки от възторга му, — сигурно сънувам! Но все пак реши да запита:

— А откъде ще вземете толкова легла?

— Вече съм ги поръчал, произвеждат се.

— Аха! И остава, значи, по-леката работа? Да направите хората равни.

Прокруст изпъшка със силата на пневматични камионни спирачки, макар гърдите му съвсем да не изглеждаха така могъщи под тогата; беше слаб, прегърбен и навярно охтичав.

— Никак не е лека! Повечето се съпротивяват. Ето и вие като че ли сте против равенството, и вие искате да ме принудите към насилие, а то толкова ми е опротивяло!

Той говореше благо, вразумително и би могъл да бъде проповедник с тая тога, ако боговете не бяха го лишили от разума, както впрочем повечето проповедници.

— Как ще съм против равенството? Не съм казал такова нещо, другарю Прокруст! — побърза да възрази Драмов. — Питам се само не би ли било по-лесно да поръчате леглата според ръста на хората, вместо да се трепете така нечовешки.

— Невъзможно е. Какво равенство ще бъде това? Човекът е неизкоренимо завистлив и алчен. Пак ще поглежда към леглото на съседа си и ще му завижда, че е по-голямо, ако той самият е по-къс. Ще му завижда, защото по-голямото легло, естествено, ще е с повече злато и диаманти.

— Така ще стане — призна хумористът.

— Виждате ли, колкото и да е тежко, без насилие няма равенство! — рече Прокруст, уморен от многовековната си непосилна работа. — Затова поне вие не ми създавайте излишни мъки! Съзнателен човек сте, образован!

Хумористът тъжно установи, че не намира в себе си повече възражения, и покорно се качи в ложето. То го пое в ласкавата прохлада на коприните си, размекна тялото му като за сладък сън.

— Ето така ви искам! — зарадва се Прокруст и хвърли чука. — Де да бяха всички като вас! Сега се хванете горе, здраво се дръжте, та да мога да ви разтегна.

Драмов се улови за златната табла над главата си, стисна очи и зъби, усети как кокалестите пръсти на Прокруст обхванаха глезените му, но нещо повече от стягащата болка в глезените не изпита. Когато отново отвори очи, видя най-напред мазутните облаци на Олимп, после — разчекнатите от нечовешко усилие уста: Прокруст бе се подпрял с крак на долната табла на леглото и теглеше с всички сили краката му, но се изпъваха само собствените му жили по кльощавия врат, до скъсване бяха се изпънали.

— Не върви ли? — позасмя се Драмов.

— Уф, не разбирам как е възможно… — Прокруст пусна краката му да си почине. — Никога не ми се е случвало такова нещо.

— Няма и да стане — пусна на свой ред хумористът горната табла. — Напразно се морите!

— Защо?

— Аз не съм човек, аз съм киборг. Разбирате ли, киборг! С машината на времето…

— Как? — извика и уплашено, и възторжено Прокруст. — Вие… вие… сте Кибог, богът Ки? Богът от машината? — Свлече се изведнъж край скъпоценното си ложе, вдигна молитвено ръце и завика в екзалтация, преминаваща в упоение: — О, Ки! О, всемогъщи Ки! О, дългоочаквани Ки от машината!…

Смаян от резултата на недоразумението, хумористът се вдигна полека и макар да знаеше, че прегрешава спрямо програмата си на киборг-репортьор, се опита да слезе от ложето с осанката на новопроизведен бог. Влачейки се на колене и застъпвайки тогата си, Прокруст му стори място да стъпи, после страстно прегърна краката му.

— Стани, Прокрусте! — заповяда му Драмов с карнавално-месиански глас. — Стани, о, заблудено мое чедо!

Знаеше, че това вече е непозволено вмешателство в хорските дела, че сигурно веднага ще го изтеглят, че може и да го дадат за претопяване, защото очевидно е повреден, но нямаше сили да се спре. Хвана кокалестите рамене на Прокруст и го вдигна нагоре.

— О, Ки, ще ми простиш ли напразността на моите усилия? — изплака Прокруст.

— Те не са напразни, чадо. — Драмов се опитваше да говори като бог, а все изпадаше в тона на енорийски свещеник. — Идеята за равенството е единствената божествена идея. Но ти не си помислил едно, чадо: възможно ли е да направиш другите равни, преди да си направил себе си равен на тях?

Прокруст се разтрепера, диплите на тогата му се развълнуваха като вълните на езеро.

— О, Ки!… Нали затова те чаках толкова дълго!

— Човекът сам прави себе си равен на другите, Прокрусте! — изгърмя Драмов с машинния си глас. — Само тогава заслужава името човек!

Прокруст замига съкрушено, събра молитвено длани, измърмори нещо — вероятно продължаваше да проси опрощение, — после, изхвърлен от могъща вътрешна сила, скочи върху скъпоценното ложе. Изпъна се, опря глава в горната табла, погледна към краката си, които щръкнаха над долната. Сви ги в коленете, запъна табани, пак се изпъна. Този път главата му излезе извън леглото. Повтори го няколко пъти с неудържимо обезумяващи очи, внезапно провеси дългата си ръка от другата страна на леглото, измъкна лъскава секира и с един замах, с дълго практикуван навярно замах, отсече главата си. Драмов не бе успял дори да помръдне, толкова бързо стана всичко. Най-напред отхвръкна съдийската барета, подир нея излетя главата, пръскайки като ракета огнена кръв от дюзите на шията си. Търкулна се в праха с пронизителния вик „Кииии!“

Драмов подскочи от ужаса на вика и се събуди. Този път действително се събуди. Над главата му нямаше никакви божествени облаци, а бял таван с гипсови ромбове. Нещо го наболваше, но не установи веднага къде. Протегна се и едва тогава болката се локализира в глезените. Но краката му си бяха на мястото. И слава богу, защото днес отново му предстоеше голямо тичане. Ще се промени времето, помисли той с досада. Имаше си хас да вали точно на карнавала! И се помъчи да разбере къде се намира — както винаги, когато предната вечер бе пил повечко от коварното, бистро като живата вода питие.

Дванадесети май

1.

Още от сутринта на този ден, другарю следовател, настъпи такава бъркотия, че ми е почти невъзможно да разположа нещата нито в разумна последователност, нито в тяхната едновременност. Не ме подозирайте, моля ви, в спекулация с модерните схващания за времето и пространството. Просто нещата вече се развиваха извън моята власт и изцяло покрай мен. Това усъвършенствувано огледало, както бе се нарекъл сам К., очевидно бе си останало подвластно на законите на отражението, на деформацията, на оная най-скрита в природата на нещата несиметричност, която прави в крайна сметка нашата вселена така очарователно несъвършена. Именно оттук сигурно произтекоха онези събития, които разтревожиха града в неговите предкарнавални дни.

Новодомците бяха окачили в банята си луксозно кристално огледало (Откъде ли само са го намерили?!) и то потвърди не само съществуването на хумориста Деян Драмов, който се бръснеше пред него, но и точния, възголям брой чаши водка и възмалкия брой на часовете почивка в изтеклата нощ. Той надничаше ту отляво, ту отдясно на огледалото, приклякваше и се вдигаше на пръсти, за да определи колко от пространството в банята и по какъв начин бяха поели тия лъскави петдесетина квадратни дециметра в себе си. Дори излезе при К. с насапунисана брада: Ей, професоре, как беше онова, за огледалото?… Не разбирам за кое питате? За което и да е! Всичко съм забравил… Може би… за принципите на Ферма? Те са основното. В праволинейното си движение светлината винаги избира най-късия път, но когато се пречупва, каквото е отражението й в огледалото, тя предпочита най-краткото време. А поради това от плоското огледало тя се отразява под същия ъгъл, в който пада върху него. Окото ни обаче възприема само отразените лъчи и така се ражда илюзията ни, че източникът им се намира вътре в огледалото, или, по-точно, зад него… докато то си е плоско и непроницаемо…

Хумористът бе чул само „най-краткото време“ и то се заби в мозъка му като изкусно хвърлена кама. Тя продължаваше да трепти от силата на удара сред подплашената гмеж от чужди и свои вицове, с която бе пълна главата му. Защото и мозъкът му така се взираше в глъбините на живота, както очите му надничаха в кристалната плоча, но тия проклети вицове се пръкваха непрестанно в едно пеперудно превъплъщение на образите и събитията, излитаха оттам без намесата му при всяко асоциативно докосване. Точно така бързаше тоя негов мозък, за най-краткото време, светкавично, да отплесне лъчите на явленията, да ги отпрати извън себе си, остри и бляскави, а истинската им дълбочина все си оставаше за него неуловена и илюзорна. Като в тая тъпа и празна плоча…

Не, не го зарадва самопотвърждението му във водната глъбина на сребърния нитрат. Не успя да се отърве и с думите на своя любим Гогол: „Не псувай огледалото, ако мутрата ти е крива!“ И не толкова дълбочината на бръчките и мазната подпухналост на порите го смутиха, колкото спомнянето, че това лице, все едно дали младо, или преждевременно остаряло, дали чисто, или небръснато, не само не е неповторимо, но може да му бъде и отнето. Нали по-предната нощ в хотелското огледало бяха стояли две толкова еднакви и в изумлението си лица, че той в един миг бе загубил увереността си кое е неговото! А снощи пък… Опитът му да поиска, макар и шеговито-осъдително, обяснение от К. защо бе го пародирал снощи, опря пак до неумолимото „Нямам своя програма“. Но вие, професоре, показахте, че познавате структуралната лингвистика! Не, отвърна той и като че ли за пръв път съжаляваше за нещо, това, което съобщих, би трябвало да е известно на всички.

Драмов му разказа съня си. Настоя да изтръгне признанието, че човешкият мозък е ако не по-съвършен, то значително по-удобен като машина за движение из времето и пространството, но пак без успех. К. заяви, че не бил в състояние да прави съпоставки между себе си и човешкия мозък. Сигурно защото бил произведение на нечий мозък, а с това и негова функция, негова част.

Когато беше махмурлия, Деян Драмов почваше да си ръмжи някоя песничка — обикновено цинична или от ония народни песни, с които забавляваше гуляйджийските компании. Те му помагаха и да възвърне остроумието си — единствената форма на неговото самообладание. И сега, по време на бръсненето, в гърлото му клокочеше нечленоразделно, като странна гаргара, историята на зелника, който направила баба Дона: зелен зелник до колене, в който обаче изкрякало нещо. Баба рекла: жаба е, но на дядото това се видяло малко, сура мечка заподозрял той и събрал цялото село, да разтурят зелника: кой с мотика, кой с лопата, тича попа с търнокопа, доз, доз, Доне ле… Изобщо голям зелник, исторически, но и той не успяваше да смачка нито с обема си, нито със своята весела загадъчност неговата тревога пред огледалото. Малката на Пефин снощи развиваше тезата, че любовта била направила човека личност. Разбира се, всеки си развива такива тези, каквито са му изгодни, но защо тъкмо на горкия Пефин му е притрябвало на стари години личност да става! Щото любовта е като зелника на баба Дона, хем до колене ще затънеш в него, хем непременно нещо ще изкряка, а не се знае жаба ли ще е, или сура мечка. И изобщо тоя зелник няма нищо общо с личността. Човекът е станал личност, когато е клекнал пред огледалото на някоя локва, а до него е клекнал още един да пие вода и двамата неочаквано открили, че маймунските им мутри не са съвсем еднакви. Това отначало му се видяло много забавно и те ту се оглеждали, ту подскачали като луди и се чешели възторжено под въшливите мишници, после пак се оглеждали и пак се чесали, докато единият, по-напредналият в еволюцията, изведнъж цапнал другия по мутрата. Така де, отгде-накъде ще бъде по-различна тая мутра от неговата! И ето тогава се е родила личността и започнало истинското човешко летоброене. И се занавървяла тая забавна история на човечеството, състояща се от все по-виртуозни взаимни цапардосвания по мутрата, докато след хилядолетия най-после се стига до оня нов исторически миг, когато в огледалото могат да се появят две съвършено еднакви лица и човекът да не знае, ако вдигне юмрук, няма ли този път да цапардоса себе си. Де да видим сега, мило човечество, каква личност ще изкряка в зелника ти, доз, доз, Доне ле…

— Професоре — каза Драмов, обличайки се пред него с пресилена енергичност. — Има една народна песен за лицето на юнака, мисля, че е уникална в света. Хайдушката дружина закъсала. Трябвало да мине през града, за да отиде в другата планина или да проникне при пашата в конака, та да ограби хазната. Но как да мине, без да я познаят? Тогава байрактарят предложил да се преоблекат като сватбари. Да изберат едного от тях за булка, втори за младоженик и с музика да влязат в града…

К. го слушаше от фотьойла си, като насочен микрофон, и също така неподвижно се обади:

— Да, знам я.

— Слушайте — възмути се Драмов. — Човек, който всичко знае, не е особено приятен, такъв другите човеци не могат да търпят.

Напомниха му:

— Аз не съм човек.

— Да, вярно — стъписа се Драмов и веднага доста глупаво се амбицира. — Но за разлика от вас, човекът, както се казва, знае и две, и двеста. Тук са важни подробностите, разбирате ли, те са най-важните! Песента си е песен, има я в няколко варианта: за Сливен, за София, за Одрин, но имената на войводите си схождат, което ще рече, че тя описва действителен случай. Тоя номер хайдутите сигурно често са го използували, за да измамят турците, които до някое време са уважавали нашите обичаи. Но ако вие с вашата машина на времето, професоре, попаднете в една такава хайдушка сватба, ще видите нещо съвсем различно от това, което ще види човекът, и аз силно се съмнявам дали вие именно ще видите истината…

К. не възрази, не се засегна, в лицето му не трепна усмивчицата на законното превъзходство на кибернетичния организъм. Навярно програмата му не допускаше да изразява превъзходството си над човека. Драмов се вдъхнови и закрачи из хола, закопчавайки копчетата на ръкавелите си.

— Но ако аз с моята машина на времето сляза в тая хайдушка сватба… — Той се спря в комично патетична поза, защото изведнъж бе разбрал, че не знае какво би направил, ако попаднеше в нея, изсмя се кратко. — Както и да е, важни са подробностите, разбирате ли? Байрактарят предложил: гледайте да се огледаме, че кой за булка прилича, че кому й мъжко сърцето, а пък му й женско лицето, че кому й тънка снагата, че кому й руса косата, кому са черни очите, кому са каврък веждите, на булка да го направим! Добре, ама, като се огледали, оказало се, че тъкмо байрактарят, най-храбрият, най-умният, тъкмо той носел лице моминско и вървял женско вървене. Облекли го като булка, младоженик войводата станал, задумкал тъпанът, писнала гайда и влезли в града. Всичко минало благополучно, „булката“ собственоръчно изклала всичките сеймени в конака, измъкнали се с пребогата плячка. Като стигнали в отвъдната планина, байрактарят се отделил от дружината, отишъл на хайдушкото кладенче да измие лицето си от белилата и червилата, огледал се във водите му. После го намерили да виси на върбата над кладенчето. И лицето му вече не било бяло-моминско, с черни очи и каврък вежди, било синьоморавото, изцъклено и оплезено на света лице на един обесен мъж.

— Такъв край на песента не ми е известен — каза К.

— Ето, виждате ли! — възтържествува Драмов, но веднага се изпълни с подозрение. — Какво искате да кажете, че няма такъв вариант?

— Не, казах само, че у мен няма заложен такъв вариант.

— Видяхте ли! А у мен го има — разпали се хумористът. — И има още заложени всички подробности, които довеждат юнака до самоубийство. Как той, най-безстрашният, най-интелигентният, в трагическо недоумение открива, че лицето му действително е много женствено, че снагата му е кръшна, а вървенето кокетно, и как, потресен, си спомня, че увлечен в предрешението и играта, в някои моменти като че ли дори му е било приятно да бъде булка. Спомня си още как престорено е хихикал, когато войводата младоженец, за повече убедителност, го е ощипал съвсем по нашенски недвусмислено, а сигурно и още някой от тия страшни хайдути, които цяла година жена не са барвали, ще да се е изкушил в разгара на веселбата да ощипе хубавата булка, забравил, че това е техният байрактар…

— Драмов, какво ще правите днес? — запита го киборгът.

— Какво, не ви ли се слушат подробностите?

— Мислех, че няма вече.

— Не, вие мислите, че аз нямам право да виждам такива подробности, нали? Вие искате да ми кажете като другите: Няма ли нищо свято за тебе бе! Няма! — изкрещя сипкаво Драмов. — Няма, разбирате ли! Защото не трябва да има. Смехът е за това, да осмее всичко, което отнема достойнството от истинната красота на човека! Това Гогол го е казал, не съм аз. И да не мислите, че му е било лесно да го каже, ей тъй, за оправдание на собственото си лекомислие? Това е ад, драги ми професоре, ад, какъвто едно огледало като вас не може и да си представи! Все доброто да търсиш, все грозното да се отразява в тебе! Заради тоя проклет парадокс горкият Николай Василич сто пъти накръст се саморазпъна. И от себе си се отрече, и на господа се моли, и чак на хаджилък му ходи, а като се върна от Божигроб, изгори втората част на „Мъртви души“ с така наречените положителни характери, за да си остане в пъклото на смеха. И полудя човекът! А вие… нямал съм право…

К. вметна безучастно и това безучастие прозвуча като подигравка над току-що изиграната сцена:

— Човекът сам определя правата си, Драмов, аз съм само машинен изпълнител на неговите права.

Хумористът сконфузено навлече сакото си, пристегна възела на вратовръзката.

— Де да беше така! Впрочем снощи вие бяхте прав. В началото наистина не е словото, а кльопачката, прощавайте за речта! Да вървим да закусим някъде. Чакайте само да звънна в щаба на фестивала, да разбера какво имаше днес да се прави!

2.

От щаба му предадоха, че го е търсил нотариусът при Окръжния съд, молел го веднага да отиде при него. Той накара К. да го отведе при колата на Герчев: ще я гарираме пред хотела, там и ще закусим… К. пак му напомни, че не се нуждаел от храна, което даде повод за нови смешки, тъй като предната вечер той бе лапал за трима. Драмов крачеше победоносно, за да забрави поражението си пред огледалото. Жестикулираше, възторгваше се от снощното му поведение, по едно време се престраши:

— Слушайте, един киборг не би трябвало да си позволява да будалка хората! Това е принципно положение. Кой ще седне да произвежда киборги, за да…

— Аз не знам дали съм киборг. Вие го измислихте — прекъсна го К., но и това повторно напомняне не му позволи или дори му попречи да осъзнае какъв сериозен обрат можеше да вземе всичко онова, което бе започнало като внезапно хрумнала някому, фантастично забавна, с пикантния привкус на мистиката карнавална шега.

На централната търговска улица, вече пълна с хора, вече нашарена с натуралистично или стилизирано нарисувани котки с отрязани опашки, или котки, на които тъкмо режат опашките, с карикатурни плакати и лозунги, чието съдържание би смутило хората в друго време, ги срещна Живка Пефина. Драмов видя най-напред ръцете й. Голи до рамото, пищни, но още неомекнали в пълнотата си, те светеха с кремаво-бистрата плът на отворени и набъбнали за опрашване плодници на голямо, пъстро цвете. Той заприщи пороя от комплименти в себе си, за да не прозвучат подигравателно, изрече със сдържана патетика:

— Отрадно е да срещне човек в такъв ранен час една хубава и добре облечена жена.

Второто беше несъмнено. Скъпа, умело ушита, пролетната рокля не бе съвсем деформирана от тялото под нея; скъпи и очевидно чуждестранни бяха обувките на пълните, но с необикновено изящни глезени крака. Първото също би могло да бъде вярно за мъжете, които се съблазняваха от терасовидно разположените като висящите градини на Семирамида женски красоти. Драмов обаче видя ръбовете на инквизиторски стегнатия корсет под лъскавия плат, защото не събра кураж да я погледне в лицето. Кръглите й, смущаващи някога със строгата си невинност очи от няколко години насам само смущаваха с една окръглена тревога, от която прямо и остро се излъчваха въпросите: Не съм ли умна? Не съм ли работлива и енергична, и безкористна? Не умея ли да любя? Не ви ли дадох цялото си пламенно сърце? Защо тогава ме захвърляте? Само защото старея и станах дебела? Аз ли съм виновна за това?

Като всички мъже Драмов не знаеше отговора на тези въпроси, но него те изпълваха с неловка жалост. Той можеше да се шегува само с мъжкото остаряване. Затова щом тя надипли бръчиците около очите си пред комплимента му, избърза да посочи с пръст:

— Виж там какво пише! И ей там!

Пефина само за миг изтърколи тревожния си поглед нататък, та едва ли прочете лозунгите „Борим се за град без кисели физиономии“ и „Внимание! Усмихването е задължително!“

— Добре, че те срещнах…

— Да ти представя моя приятел, професора…

— Приятно ми е — подаде тя енергично и тревожно ръката си на К. — Би ли ми отделил малко време?

— Оу, днес ми е невъзможно! Впрочем, ако не бързаш с пазаруването, ела да пием едно кафе в „Балкан“. Пътем ще вземем една кола…

— Аз… насаме.

— Разбирам, мило момиче, но как да зарежа сега госта си, той е чужд тука, не познава града, пък и…

— Простете, че аз така… Да не би вие да сте професорът, който разбирал от астрология? Мъжът ми снощи ми разказа. Защо не ми дойдете следобед на гости?

— А не ти ли каза, че професорът е противник на астрологията?

— Не се опитвайте да изклинчите, няма да ви оставя — позасмя се Живка съвсем не в стила на лозунгите, та шеговитата й закана прозвуча като настойчиво искане. — Той много ми говори за вас. Само вие истински сте разбирали от астрология.

— Беше пиян — хвана я Драмов над лакътя. — Не си го разбрала или пък той нищо не е разбрал. Хайде да ни поизпратиш…

— Бях тръгнала…

— Пак ще отидеш! — Дланта му се развълнува от прохладната и еластична женска плът — отдавна не бе се изпълвала с женска плът — и завибрира от сладостни спомени. Това го смути и го направи коварен. — Професоре, я наистина направете на това момиче един хороскоп!

Би било чудесно, ако успееше да му я джироса, хем ще се отърве от тях, хем щеше необезпокоявано поне до обед да си гледа работата. Дано само не се превърнеше в нея, както вчера, аха! — в мъжа й! Горкият Пефин, изведнъж — с две Живки…

— Вие вярвате в астрологията? — за пръв път се обади някак предпазливо К. не толкова с въпрос, колкото с внимателно налучкване.

— Ах, не че вярвам истински… Тука всички на кафе гледат, на карти, моята козметичка се опитва на хороскопи, но какво й разбира главата от астрология! Това е сложна работа сигурно.

— Сложна е — потвърди К. от другата й страна, сякаш още се колебаеше да се подчини на нареждането. Предната вечер с научна добросъвестност бе разяснявал на Пефин седемте основни принципа в изумрудения скрижал на Хермес Трисмегист, създателя на тая древна наука, която като всички някогашни опити да се разбере тотално вселената неизбежно е свързана с окултното. Появата й наистина е представлявала ново, по-научно отношение към физическия свят в сравнение с примитивно-магическото пасивно отношение към тайните на света. Херметичната школа е призовавала човека вече към активно проникване в тия тайни, предлагала му е и методология за обясняването им, но той категорично бе заявил на края, че днес астрологията е само един псевдонаучен заместител за ония, на които науката не отговаря достатъчно бързо и точно на съдбоносните въпроси. И че характерът и съдбата на човека се определят, според него, от обществото и от разположението на гените му в двойната хеликс на дезоксирибонуклеиновата киселина, а не от разположението на планетите.

— Аз… не че вярвам, суеверие е все пак, но, знаете ли, човек се обърква понякога, не знае какво да реши и като ти кажат така нещичко, то някак ти става опора на мисленето…

Живка полюшваше висящите си градини върху тънките глезени и енергично излагаше в тревожния си маниер своята молба. Хумористът още държеше вече затоплената шепа от прелестите на Семирамида, но търсеше сгодата да я пусне.

— Сложно е — повтори К. и на Драмов пак се стори, че той се противи на нареждането му. — Много време се иска, а аз не разполагам с времето си.

— Моля ви, не ми отказвайте!

— Не й отказвайте, професоре! — настоя и Драмов, възпламенен от любопитството да провери още веднъж властта си над него. Пазарската чанта на Пефина го удари в коляното и той с облекчение пусна най-после ръката й.

— Дванайсети май сме днес, нали? — запита проточено К., сякаш сверяваше заложеното в него време с времето на габровци. — Да, числото дванайсет крие в себе си всички тайни на пространството и битието. Зодиите са дванайсет, домовете, в които те влизат, са дванайсет, християнските апостоли по-късно също са дванайсет. Окултната философия твърди, че имало дванайсет степени на космичното съзнание, а човекът притежавал дванайсет сетива, но че засега са проявени само пет, чрез които той познава живота и света. За другите седем нямаме външни органи, те се проявяват в подсъзнанието ни. Впрочем кога сте родена?

— Кажи му го на ухото! — превари я Драмов.

— Аз не се срамувам от годините си! — рязко парира Живка Пефина, разкривайки колко страшно й тежат тия години.

— Професоре, какво ще кажете за тая мъдрост? — поиска вече да го възпре хумористът и прочете на глас насрещният трансперант: — „Сатира, която плува по течението, не стига доникъде.“

Структуралният лингвист дори не погледна трансперанта.

— Добронамерена мисъл, но алогична. Нещо, което плува по течението, не може да бъде наречено сатира.

Живка хвърли рождената си дата насред репликите им, както въдичарят замята кукичката с последната си стръв. (Не е нужно да я пиша тук, нали, другарю следовател?)

— Значи, сте Скорпион — определи К. и тя така енергично го потвърди, сякаш това бе единственото, в което беше действително уверена. — Дааа, Скорпионът е свързан с чувството за живота, а според Розенкройцерите — с чувството за болката. Изглежда, днес точно всичко у вас е подчинено на болката, мила госпожо. Болката обаче е лош съветник. Тя ни тласка към прибързани решения. Пазете се в утрешния ден, изчакайте я да утихне.

Живка бе се спряла и го гледаше в упор с кръглите си, разширени от жажда очи. Бръчиците около тях бяха се изгладили, останали бяха само по-големите и те прегръщаха кладенчетата на тая жажда с крачета на скорпиони. Думите на К. очевидно бяха се впили като насекомното жило в центъра на нейната болка; тя жадуваше за още от отровата му. Попита с глух, размекнат глас:

— Само това ли?

— Хороскоп се прави с писалка, с хартия, с линия…

— Малко ли ти е — скара й се Драмов. — Това е най-умното, което може да се препоръча човеку: да се пази от утрешния ден, да не взема прибързани решения…

И бе се поуспокоил, защото толкова всъщност можеше и всяка циганка да изврачува, не бе нужно да се намесват чак мистичните Розенкройцери. Той отново я хвана над лакътя, но сега дланта му не се развълнува, а доста грубичко я помъкна да тръгва.

— Моля ви, кажете ми още нещо, нещо по-конкретно! — разкри тя сдържано, но докрай отчаянието си.

— Ей, аз съм гладен! И нотариус ме чака! И заседание…

— Колата е зад онзи ъгъл. Какво още да ви кажа, мила госпожо? Навярно и сама го знаете. Вие сте в знака на водния тритон, цветът му е зелен. Това символизира постоянното усилие на природата да хармонизира противоположностите. Мога само още да ви посъветвам да бъдете вярна на тригона си, защото иначе планетата ви е Марс…

Живка не се люлееше вече така енергично на тънките си глезени; висящите градини уморено потрепваха като в летен зной над крепящите ги корсети зидове. Изкачваха една доста стръмна уличка. Драмов се опита да я подкрепи, доверявайки й, че той пък бил от конячния тригон, цветът на който… Но тя се дръпна обидено. В уличката още спяха цяла броеница коли, но К. с уверено безразличие залепи длан върху покрива на червената лада. Хумористът се учуди на висящия вътре костюм, ключът с пластмасовия Швейк обаче влезе безпрепятствено в дръжката на вратата и меко се превъртя. През това време К. продължаваше своята тиха диктовка, изпълнена с непонятни термини. Чак когато стартерът утихна и още незатоплената кола с друсане се отлепи от паважа, Драмов отново отпуши ушите си за думите, които сега идеха откъм гърба му. Не беше карал досега такъв модел, но — дългогодишен шофьор, веднага го принуди към послушание, без да повишава скоростта, защото хотелът беше наблизо. Двамата бяха се разположили свойски на задната седалка.

— Да, вашият метал е желязото — потвърждаваше нещо К. — Вижте, Скорпион е вторият знак във водния тригон, но на него му влияе Марс, който е от огнените планети. Затова уподобяват зодията ви на парен котел, който се нагрява от силен огън и водата постоянно се превръща в пара. Разбирате ли, пасивността на водата под влиянието на огъня се превръща в бурна активност. Скорпионите са извънредно деятелни, волеви, разумни, проницателни. Зодията обаче принадлежи към твърдите, неподвижните знаци, които се характеризират още с гордост, достойнство, постоянство, догматизъм и така нататък. Според класацията на Либра за положителните и отрицателните прояви на знаците, Скорпионът е още мистичен и чувствен…

— Така е — обади се Драмов през рамо. — По-чувствена жена от нея аз…

— Моля те, не пречи! — сряза го Пефина.

— Вижте обаче противоречието — продължи К., сякаш изобщо не бе имало прекъсване. — Понеже сте във водния тригон, на него отговаря лимфатичният темперамент, а той съответствува на детската фаза в живота, така че не ви е чужда известна наивност, чистота и импулсивност на постъпките…

Отново разтревожен, Драмов бе готов да потвърди, ето че това наистина е вярно за Живка, но го преглътна, защото К. вече бе казал:

— У лимфатичния темперамент надмощие държи, както при децата, храносмилателната система. Това силно подчинява духа на физическия живот. Този темперамент е хладен и влажен, нисък ръст, бледа кожа, кръгло лице, той е боязлив и нерешителен. Тези хора имат жив ум и въображение, но макар умът им да е добър, те живеят повече с чувствата си. Романтични са в своята привързаност към хората и вещите…

Бяха стигнали пред хотела и предобедният час позволи веднага да се намери удобно място за продължително гариране. Драмов заключи колата и ги застигна на стълбището към хотела, но и двамата не реагираха на подканянето му да бързат. Затова ги отмина, нахълта в ресторанта, нахълта в преддверието на кухнята, да поръча веднага закуската. Не знаеше вече дали да бъде доволен, че е намерил занимание за своя киборг, защото не знаеше дали е безопасно това занимание, което все още му се струваше прикритие на собствената му шега. Дано тоя киборг наистина не е в състояние да прави зло на хората! Но откъде само ги вземаше тия работи! Чак до хороскопите ли бяха стигнали в програмирането му?… Когато двамата седнаха, Живка от дясната му страна, за да бъде срещу К., да го гледа все така жадно в устата, той я чу да възкликва:

— Вие сте изумителен! — Какво ли беше й надрънкал още по стълбището?

— Не бързайте — внимателно я предупреди К. — Макар някои неща да съвпадат, вие явно принадлежите към ония хора, при които няма пълно съответствие между морфологичния тип и темперамента. Така че ще е нужно много време да ви се състави точен хороскоп. Сега Марс, който се намира на пет градуса от Скорпион и се движи към Сатурн, ще бъде в силен секстил. Това не е добре. Какво казахме за Марс? Марсовата енергия е активна, буйна, огнена, безплодна. Един автор казва: „Марс е демон, чийто носител се нарича човек“…

— Слушайте! Живка, че е огнена, огнена е, но да я наричате демон…

— Деяне, моля те! — почти извика Пефина и Драмов откри, че лицето й е кръгло, че кожата й е бледа, а гласът глух, според определението за лимфатичния темперамент.

— Аз не правя хороскоп, Драмов. Само излагам зодиакалните принципи в общия им план, според класиците на астрологията.

— Не му обръщайте внимание, другарю професор. Момичето, вече дотърчало с трите кафета, някак прекалено бавно избърсваше със салфетката безупречно чистата покривка.

— Ако сте свободна довечера, да идем да си направим някъде един хороскоп, а? — каза му Драмов и подвикна, защото то се връцна засрамено: — Извинете, вие какво точно разбрахте?

— Ти си невъзможен! — разгневи се Живка.

— Изпивам си кафето и се махам.

— Трябва да ви напомня, че Марс спада към така наречените злотворни планети — все така машинално изпълняваше възложеното му киборгът. — Той не признава законите, следва инстинкта. Управлява егоистичните наклонности и самосъхранителните рефлекси, центровете на ядене и пиене… (Живка леко порозовя.) — На чувственост и борбеност, но и на готовността за изтребление. Управлява в тялото главата, жлъчката, носа, лявото ухо, между другото и половата система. Затова тези хора ги наричат медиуми на родовата воля на природата.

— А дясното ухо? — запита Драмов, но не го удостоиха с внимание и той се ядоса, че киборгът не възприемаше намеците му да спре най-после или да го обърне на шега.

— И тук особено важно е така нареченото заточение на планетата, от него зависи отрицателното й проявление. Марс е в заточение в знака Везни, който е противоположен на знака на разума, на Овена. Следователно Венера пък е в заточение на знаците, които управлява Марс. Имайте пред вид това, мила госпожо, неслучайно ви предупредих в началото. Още повече че сега, през пролетта, във вашия знак в стадий на екзалтация се намира пък Уран. А Уран винаги предизвиква внезапни и неочаквани прояви в живота, може и за добро, но може и за лошо. Болестите на Уран са сложни и мъчно изцерими, те са преди всичко на нервна почва. Освен това Луната сега е в падение в Скорпиона, което ще рече, че нейното женско начало, плодовитото, мекото, през тия дни не ви оказва влияние…

Момичето тропна сърдито чинийките с масло, шунка и хляб и побягна, преди да са му казали още нещо неприлично. Пропуснал да си направи вица с овена като символ на разума, хумористът с демонстративна лакомия се нахвърли върху хляба. Но не успя да ги зарази. Двамата бяха се навели един към друг през масата, като заговорници, които съставят план за действие, обсъждайки възможните препятствия. Още не бяха се докоснали и до кафетата си.

— Така че, мила госпожо, като съчетаем всичко това със символите на вашия знак, картината става доста обезпокоителна. Скорпионът в осмия дом също управлява половата и отделителната система, но осмият дом е окултен дом, някои автори направо го наричат Дом на смъртта…

Драмов изтрополи със стола си, прав натрупа парчета шунка между две филийки хляб. К. бе вдигнал към него кротката безизразност на киборгските си лещи.

— Прощавайте, ама мене нотариус ме чака, не домът на покойниците. Я си представете, че е пристигнало наследство от Америка! Един милион долара!

— И какво бихте направили с тях? — попита без усмивка К., въпреки очевидността на шегата, защото и той знаеше за какво го вика нотариусът. Изглежда, държеше да регистрира и това в себе си, за в случай че потрябва някому от многобройните сътрудници на изпратилия го институт.

— Ще откупя карнавала — отвърна, дъвчейки, Драмов. — За лично ползуване. А вас ще маскирам като вавилонски астролог, с овнешко наметало. Слушайте, професоре, позабавлявайте още малко моята приятелка, но все пак й обяснете на края, че всичко това са глупости! И дайте да се видим, като вчера, тука в два часа…

— Аз все пак настоявам да говоря с теб — спомни си медиумът на родовата воля.

Драмов бъркаше със свободната си ръка за пари, та пътем да плати поръчката.

— Чудесно, Живе, но нали чу? Дай да изчакаме и утрешния ден! Ще мина край вас. Сега имам и кола, значи, и възможност за пълно усамотяване.

И веднага си тръгна, за да не чуе тревожното й настояване, защото какъв изход можеше да й посочи в нейния пък вариант на трагедията? И защото се надяваше, че този мил, внимателен и всезнаещ киборг щеше да намеря вместо него благия мехлем, който да изсмуче отчаянието от нея.

Нотариусът, в овехтял черен костюм, надиплен като талар по дългото му и кльощаво тяло, му припомни странния Прокруст от нощесния сън. Един Прокруст, назначен да вмества в ложето на документа доброто или лошото, което хората искат да извършат спрямо близките си. Той очевидно бе го чакал, както оня бе чакал своя бог Ки, но не за да му връчи веднага пълномощното за колата, а да му изрази с кокалест възторг преклонението си пред неговия талант: как не пропускал да прочете разказите и фейлетоните му, как се смеели в къщи до захлас, колко умно и смело било всичко!… На края срамежливо му довери, че сам пишел епиграми, посветени на храма на Темида, но не смеел да ги покаже никому освен на жена си, много остри били. Тоя Прокруст няма сам да си отсече главата, реши Драмов, но иначе предпочете да мълчи, за да скъси престоя си в кабинета му.

— Другарят Герчев сигурно също е ваш голям почитател — продължи несръчно да му се подмазва нотариусът, смутен от неотзивчивостта му пред толкова възторг. — Разпитваше ме какви са формалностите, ако реши да ви подари колата си. Аз и на не го казах, ще изпипам така сделката, че никой копче да не може…

— Благодаря — прекъсна го хумористът. — Не ми е никакъв почитател, просто е откачен. Не е добре с нервите, разбирате ли? В такова състояние не бива да кара кола и аз обещах да му я върна в София. Няма никаква сделка тука.

Остави го огорчен и най-вече слисан — как така собствената му готовност за услуга изведнъж бе се превърнала в пречка да пробута епиграмите си. Това беше малкото тържество на Деян Драмов, че веднъж бе успял да надмогне отстъпчивостта си — малко и единствено за тези дни, защото неприятностите му започнаха още пред сградата на съда с мисълта, че Герчев наистина трябва сериозно да е откачил.

3.

Шофьорът бе предал на секретарката му, че Великов ще отсъствува сутринта, но той все пак дойде в последната минута и върна от стълбището огорчените посетители. Секретарката ни каза, че вие следобед… Как така следобед, следобед е мачът! — разсърди се Великов и влетя в кабинета си. Секретарката не се изненада — знаеше, че той трудно допуска нещо да отмени приемните му часове. Стефчо ми каза, че сте щели… — понечи тя да се оправдае, но той я сряза: Щял съм, щял съм! Аз лично нещо казвал ли съм ти? Защо отпращаш тогава хората? Хайде давай поред на номерата! После ще се разправяме…

Великов се славеше с умението си за най-кратко време да свърши най-много работа. Колкото не успяваше да скрие досадата си от празнословието на служебните обеди и вечери, толкова с една щастлива готовност съумяваше да бъде справедлив и внимателен към хората, които идваха за нещо си при него. Сякаш специален часовник отмерваше точния брой минути, полагащи се на всеки записан посетител. Това потискаше колегите му: Как го правиш бе, Великов? Като ти заседнат разни нахалници и като почнат да те занимават с всякакви глупости!… Няма нахалници и няма глупости, сопваше се той на по-младите си колеги. Приемните часове не са твои и не са за общи проблеми, та да ги делиш на важни и неважни. Щом човекът е дошъл при тебе, това за него е важно, пък за нас човекът е важен. Това ясно ли ти е? Щом ти е ясно, и неговата глупост трябва да ти бъде важна, и за нея ще отделяш толкова време, колкото за другите…

Но инженерката от електронноизчислителния център той остави да чака като че ли не толкова заради принципите си. Когато секретарката му докладва за нея: Не е записана, имали сте уговорка… Той почти кипна: Ще я вземат дяволите! Ще чака до края, повикай Коева да й прави компания!… Секретарката му отдавна бе се научила да не се озадачава поне външно, но сега сметна за безопасно да изрази с една позната му гримаса, че не е редно тая Коева пак да знае нещо, което тя, секретарката, още не знае. Ще ти скъсам ушите, ей! — подвикна й Великов, както подвикваше някога на децата си, и тя, успокоена, побърза да скрие ревността си. По-късно обаче отново я демонстрира, като с бляскавата любезност на съпруга, посрещаща скъпи гости, внесе кафета, бонбони, кока-кола. Великов зяпна от гняв — беше непреклонен противник на черпенията в работно време и с обществени средства, но Коева бе го вече изпреварила: „Много си мила, благодаря ти!“ — с огледално същата бляскава любезност. Той стисна лявата си ръка в юмрук, почеса я с дясната по гърба, както се успокоява наежено куче — нещо, което щеше да уплаши и двете, ако не бяха заети в тоя миг с оглеждане и комплименти на тоалетите си. Това не означаваше вече, че той само ще им „къса ушите“.

— Ако сте приключили с тоалетите… — изръмжа той.

— И ти си с нов костюм, другарю Великов! — възкликна Коева и той сконфузено погледна корема си, сякаш бяха му казали, че е пуснал шкембе, сам като че ли се изненада на костюма си, огледа някак безпомощно инженерната, а тя оправда и него, и предизвикателните си тютюноцветни панталони с някакви усукани шарки на крачолите.

— Пролет е!…

— А пък тоя Драмов снощи ме обиди. Рече ми, че съм приличала на лятно цвете. Лятно цвете през пролетта, подранила един вид — изчурулика Коева бързо, за да я чуе и излизащата секретарка.

— Стига глупости! На вас, жените, аслъ само това ви дай!

— Трудно ще водим разговор при такова отношение към жените — каза Ангелина и с това всъщност постави началото на разговора, но Коева още не бе й простила заради предната вечер и не застана на страната на жените, рече с подличко съжаление:

— Много изгубихте снощи. Професорът се оказа изумителен компаньон…

Великов не съзна, че в думите му ще прозвучи същият намек:

— Какво стана с оня юнак? Ще играе ли днеска? Както разбрах, вие у чичо си живеете…

Ангелина предпочете да отвърне обстойно и сериозно:

— Изглежда, не. Пък и чичо ми не го иска вече. Казал му, че не ще в отбора си хора, на които не им се играело. И сега целият град е скочил връз него, връз чичо, искам да кажа…

В затруднението си пред тази по-особена посетителка Великов пръв посегна към противното му сега кафе, забрави да ги покани.

— Аз затова помолих другарката Коева също да присъствува. Може би като жена тя по-добре ще ви разбере.

— Какво точно не можете да разберете, другарю Великов?

— Ами… тази ваша история с Пефин, за която вече целият град…

— Аха! И какво има тук за неразбиране? — Тъничките и нежни като на рибенце устнички на инженерката бързо оформиха една разтреперана ирония. — За пръв път ли се срещате с такова явление? — Можеше да свърши и дотук, но добави с пародийна деловитост: — С това явление, наречено любов?

Лятното цвете се изчерви, сякаш казаха нещо неприлично. Великов беше ядосан — заради тия кафета срещата вземаше друг обрат, щеше да трае и по-дълго, отколкото позволяваше часовникът на приемните му часове. Но ако не умееше да ръководи банкети, в кабинета си той умееше да се разпорежда.

— Да речем, че него мога да разбера — младо момиче, културно, софиянка и така нататък. Нашего брата на младини не е имал такива съблазни. Кажете ми, ама откровено, не се плашете: той сигурно ви е обещавал нещо, влиятелен човек е, трудно ви е било да му откажете…

Сега пък Ангелина порозовя, но от сподавения гняв. Бързо реагираше това момиче и устенцето му си знаеше работата. Великов още снощи бе разбрал, че е от ония жени, които винаги бяха го удивлявали с бързината и точността, с която изразяваха мислите си.

— Другарю Великов, вие ме поканихте уж на приятелски разговор. Ако знаех, че сте решили да ме обиждате…

— Той иска да ви защити, не да ви обиди! — прекъсна я Лятното цвете почти враждебно.

— Аз не съм проститутка, нито пък съм келнерката, за която снощи…

— Чакайте, чакайте! Ама мен такова нещо дори и през ум… Просто исках да си поприказваме и заедно да решим какво да правим. Аз тия работи може и наистина да не ги разбирам. Аз отговарям за индустрията тука и мене индустрията ме интересува, ясно ли ви е! Пък Пефин ми е най-добрият директор. И изведнъж такава каша…

— Е, чак до проваляне на плана няма да се стигне!

Великов си знаеше, че не ще му е лесно с нея, защото слабостта му към Пефин го принуждаваше да бъде деликатен, но характерът на това момиче разбуждаше у него нежеланата грубост.

Лятното цвете пак му се притече на помощ.

— За другаря Великов хората са по-важни от плана.

— Засега не личи — парира остро Ангелина, но веднага се поправи: — Извинете, сигурно и аз не разбирам някои неща. За пръв път ме викат да давам обяснения за чувствата си към някого.

— По-спокойно де, момиче! Не съм ви викал да ми давате обяснения, а просто по другарски… — Великов бе свикнал в тоя кабинет на хитрувания и увъртания, на чинопочитания или треперения, в най-добрия случай на боязлив респект. Тях той пресичаше с краткия брой на приемните минути и с категорични решения, чрез които не позволяваше на посетителите си да се унижават пред него. Такава брутална нападателност обаче за пръв път срещаше. — Добре де, кажете вие! Снощи казахте, че с удоволствие…

— Не разбрах, че за това ме каните.

— Че за какво друго? — изтърси Великов и прочете грешката си в овладяната вече и постоянна насмешка на лицето й. — Искам да кажа… това сега е най-важното.

— Разбира се. По-важно нещо в тая петилетка…

— Недейте така! Дайте, както се казва, да намерим все пак общ език. Така и така сте дошли…

— Добре. Какво толкова ви интересува?

Великов още не биваше да запита кога най-после ще свърши тая скандална история, затова се върна към злополучното начало.

— Ами… как стана тогава, щом казвате, че той…

— Ами… — повтори тя интонацията му. — Както стават тия неща. Обичаме се.

— Обичате се, обичате се! Ако всички почнат да се обичат така!

Лятното цвете отново се изчерви.

— Да бе, голям хаос ще настъпи! — изсмя се Ангелина с вече добродушна ирония, решила очевидно да не изостря повече разговора. — Мъммм, кафето ви е добро!

Лятното цвете погледна началника си, сякаш го питаше докога ще търпи тая нахалница, и пак се опита да му помогне:

— На вас ви е весело, но…

— Защо не? Любовта е хубаво нещо. Не сте ли опитвали?

— Такава любов не е хубаво нещо, моме — упорствуваше Великов в търпението си. — И аз не съм ви викал тука да ме будалкате, а другарски…

— Пак „другарски“, другарю Великов! Доста е неточна тая дума, когато сте ме повикали да ми вадите душата.

— Вижте, мила… — каза Лятното цвете.

— Не искам да виждам — засмя се Ангелина насреща й. — Вие сте една изменница на нашето дело.

Тя цялата вибрираше от усилието си да даде друг вид на срещата, нервният й смях дори я разхубавяваше, но и Коева не прие шегата й.

— Вижте, мила, снощните ви обяснения за любовта бяха интересни, но теорията е едно, животът е друго. В живота има семейства, които трябва да бъдат здрави, за да бъде здраво и обществото, има деца, които трябва да се възпитават правилно, има обществен морал на конкретното време и…

— Който със сила ни е наложен от мъжете, а такива като вас им помагат да…

— Жената у нас е равноправна — цитира пак конституцията Великов, защото сътрудничката му бе казала всичко, което той се готвеше да каже, и за да прекъсне пискливия диспут, заплашващ да прерасне в кавга. А той не познаваше нещо по-противно от женската кавга.

— Разбира се. И вие тъкмо за това веднага решихте, че Пефин ме е съблазнил, че си е послужил с принуда и така нататък. Та той не ми е никакъв началник.

Великов не усети изобличението си.

— Значи, няма злоупотреба със служебното положение?

Беше трогателен и подкупващ със своето пристрастие и устничките на Ангелина разтегляха засъхналите следи от кафето в опрощаваща усмивчица.

— Няма, другарю Великов. Аз го съблазних.

— Аха! — рече той доволно; самокритиките лесно го одобряваха. — И как стана?

— Аааа, не си издавам хватките!

Неочаквано Коева се изсмя почти злорадо. Двете се спогледаха, видяха се все пак съюзнички и заедно прихнаха в лицето на сконфузения мъж. Великов отиваше към едно от редките си поражения, но като че ли не му се и щеше да направи нещо, за да го предотврати. Сам бе си го повикал още снощи. Можа само да изръмжи, обръщайки левия си юмрук нагоре, за да го почеше.

— Ама вие пак ме будалкате! Няма ли най-после сериозно?

— Нали прилича малко на Пефин в тоя костюм? — запита Ангелина новата си съюзничка и бързо продължи, защото Великов скочи от креслото и се барикадира зад бюрото си. — Добре, сериозно, другарю Великов! Макар… знаете ли какво е казал един от най-големите учени на нашето време, Нилс Бор? Има неща, казал е, които са толкова сериозни, че за тях може да се говори само на шега. А любовта, според мен, е тъкмо от тия неща. Затова и толкова често, и така жестоко се шегуват с нея. Е, добре, сериозно! Вие съвсем не сте ме повикали да разберете как е станало това, и то съвсем не ви интересува. Вие просто ме повикахте, за да ме изгоните, пардон, да ме помолите любезно да напусна града, преди да е станало нещо, според вас, непоправимо. Не ме прекъсвайте, нали съм равноправна? Равноправна съм и мога да напусна, мога и да не напусна. Но не това решава въпроса, другарю Великов. Та аз мога да отмъкна вашия директор със себе си, нали така? И ако се държите лошо с мен, току-виж, наистина съм ви отмъкнала най-добрия директор!

Неусетил двойното острие на иронията й, Великов сигурно щеше да кипне с нещо като: „Това няма да позволим!“ но Лятното цвете съобразително го предварди:

— Сакън, мила! Какво ще правим без него?

— Няма-няма — изсмя се нервно момичето и се изправи, разлюлявайки усуканите гайтани на крачолите си; откопча и закопча чантичката си. — Въпросът беше за принципа. А принципът, другарю Великов, е в това: какво ще стане от нашето общество и какво ще стане от бъдещите му граждани, за които толкова сме се загрижили, ако непрекъснато потискаме правото на човека да изявява любовта си, когато тя се появи? Едно общество от изкълчени души и от лицемери, това ще стане!

— Ами че той може да ти бъде баща бе, момиче! — извика безпомощно Великов.

Ангелина посегна с играещ пръст към дясното си око, размаза капката пот, слязла до миглата й, размаза с нея малко черна боя по клепача си, наведе глава, косите скриха необикновената й бледост.

— Сигурно и затова съм се влюбила в него. Но бъдете спокоен за вашия директор. Благодаря ви за кафето.

И излезе, като мачкаше прекалено енергично шарките на килима с необикновено дебелите си подметки. Безшумно, но двамата останаха втренчени във вратата, сякаш бе я затръшнала.

4.

Великов погали юмрука си.

— Сербез момиче!

— И аз не го разбирам това младо поколение — потърси отново съюза му Лятното цвете или поиска просто да му съчувствува.

Великов й обърна гръб, отиде до прозореца, но и зад стъклото му видя едно по детски голямо, лъскаво от стъклото око с размазано траурно петно над него. Видя и пръстчето, което го размазваше.

— Хубаво си мислех аз отзарана да избягам днеска, на лов да ида! Нервно ми е, та ще се спукам.

— Трябваше да идеш — казаха нежно-загрижено зад гърба му. — Тежки дни те чакат.

— Забранен сезон е.

— Нали имаш бележка?

— Бележка, бележка! Трябваше да я скъсам аз тая бележка и да им я пратя обратно. Какво ще рекат хората, като те видят с пушка в полето? Значи, тия, дето издават наредбите… Смешно ли ти се вижда?

Нещо бе избълбукало зад него, пак така нежно и тихо, с гласа на гугутка.

— Знаеш ли Драмов какво каза снощи на софиянците за тебе? Каза им, че си бил професионален светец и че такива като тебе трябвало да бъдат поставени под закона за защита на природата, защото били на изчезване.

— Аз на тоя професионален дърдорко… — обърна се Великов, но се изправи пред едно странно развълнувано женско лице и пред изострени като че ли, наточено лъскави от коприната пъстри и задъхани гърди. Бяха така близо, че седна на дъската на прозореца, за да се отдалечи от тях.

— Впрочем знаеш ли, че това момиче… право е! Ние, жените, ви превъзхождаме и с верността си към природата, и с много други неща, но все пак търсим у мъжа да се подчиним на… на… Искам да кажа, Пефин нито е по-умен от нея, нито кой знае какво, но и аз… да си призная, дето съм сигурно десет години по-стара от нея, и аз още не мога да харесам мой връстник, изобщо някой, който да не ме превъзхожда поне с жизнения си опит.

— Ти какво, защищаваш я, така ли? — попита по-скоро в самоотбрана пред опасната й близост Великов, отколкото като възражение. Искаше му се да се измъкне към бюрото си, но пътят нататък бе отрязан — не би могъл да мине покрай нея, без да се пореже на лъскавите остриета. Слънцето палеше пожар на гърба му и обрамчваше главата и раменете му с ореолно сияние.

— Права е, разбира се, но… не бива така!

— Що за глупост? Щом е права, значи, бива. Ако не бива…

— Вярно, глупост е. Но… не бива така — повтори с двусмислена настойчивост Коева.

— А как според тебе трябва? — почти извика той, внезапно осъзнал опасната близост и в думите й. Във всичко, което досега бе казала, нямаше и следа от предишния равен и постоянен респект пред началника.

— Може и да крие любовта си. В това също има красота и смисъл.

— Красота и смисъл, глупости! Ти ми кажи на мене, кой тука има последен думата кое бива и кое не бива? Като тръгнем по тоя път, пак ще опрем до божите заповеди. Къде тука е нашият закон по тоя въпрос, ясен и недвусмислен?

Тя се изсмя насреща му също като инженерката.

— Сетих се за бележката ти. Ще ти се май да има такава инстанция, дето с разрешително да определят кой и кога да се люби с някого.

Той до изпотяване недоумяваше над немислимия досега разговор с тази жена и въпреки това изтърси в необичайния тон:

— Ха! Някой пак ще измисли бележки за любов по всяко време и навсякъде.

Вместо да оцени остроумието му обаче, жената, която в продължение на пет години бе му поднасяла своето мило и разумно покорство, изрече:

— А такива като тебе пак няма да посмеят да си послужат с нея.

Той вдигна лявата си ръка, но преди да я покрие с пръстите на дясната, Коева я захлупи в една гореща и влажна шепа, добави: „Светецо мой!“ — и бързо я целуна. В следващия миг тя бе вече до вратата.

— Чакай! — изхриптя той, но във вика му нямаше гняв и може би затова тя се обърна, много бавно и много тъжно. — Това пък какво беше?

— Нищо, нищо! — потърка тя също като инженерката дясното си око с един дълъг пръст, на който той сега съзря бледорозовия нокът. — Знаем, че не бива.

Той знаеше, че не бива, но съвсем пък не знаеше какво да й каже и още дълго сигурно нямаше да знае, ако не бе зазвънял единият от телефоните. Спусна се с облекчение към тях, викна своето офицерско „Слуша Великов“ в слушалката на единия, затръшна я, повтори го в другата слушалка.

— А бе ти тука ли си изобщо — провикнаха се отнякъде така, че го чуваше и Коева. — Що не се обаждаш?

— Имам приемни часове — отвърна с внезапна враждебност Великов.

— Приемни часове! — подигра го познатият и на Коева глас. — Бе ти в кой град живееш? Не виждаш ли какво става около тебе?

— Какво става? — изръмжа Великов и бе разбрал вече защо се държи така. До вратата го чакаше една жена, тъжно и отпуснато, и на него му се искаше да й каже сега нещо нежно и добро, нещо, което отдавна не бе изричал, да го каже и на себе си. Или поне да й се скара.

— Как какво става бе! Ще ни изгонят от града заради тоя Мустанг — звънеше мембраната от познатия им смях. — Бягай, ти казвам! Бягай веднага, само ти можеш да оправиш работата! И той се заинатил, и треньорът си подава оставката…

— Слушай, аз отговарям за индустрията тука, не за разни американски коне.

— Бе ти не разбираш ли, че и индустрията ти ще отиде, и всичко — засмяха се оттатък, но смехът секна внезапно, превърна се в познатата винаги любезна заповед. — Великов, много те моля, знаеш, че аз пък съвсем не умея да се оправям с такива хора. В момента пред вратата ми е цял митинг, пет делегации, както са казвали някога, на градските първенци. От сутринта пощурях от телефоните…

— Аз пък досега оправях любовните истории на Пефин — изригна в безсилието си Великов.

— Зарежи сега любовните истории! Впрочем жена му вече идва при мене, но за това после! Много те моля, бягай при Мустанга! Ако искаш, натовари тия делегации на един автобус или пък викай пожарната да ги разгони…

Великов смачка със слушалката поредния залп смях на човека, комуто като че ли винаги бе весело, но откъм вратата му рекоха тихо и тъжно: „Иди… Иди!“, и той вдигна рамене и се предаде, защото тази думичка му подсказа, че ако не излезеше веднага, и онази, край вратата, сигурно също нямаше да излезе оттук. Но тя бързо и почтително му отвори, викна към секретарката за колата.

— Няма я. Стефчо каза отзарана, че сте я взели и че сте го освободили днес, понеже за фестивала…

— Стефчо да дойде утре със заявление за напускане — рече Велинов, постоя малко да се овладее и добави кротко: — За всеки случай приготви и една заповед за уволнение. Намери друга!

— Другарю Великов, аз мога да ви закарам — обади се някакъв човек, който бе щръкнал край стола си в другия край на секретарската стаичка.

Великов не го позна, защото гледаше уплахата на двете жени и защото кротко си мислеше: Тук трябва да се уволнява, да се уволнява! Всеки е почнал да прави каквото си ще… И за да избяга от хаоса, се съгласи, макар никога да не приемаше каквито и да било услуги от посетителите си.

5.

Чак в колата се досети, че това е новият председател на физкултурното дружество и че не се е намирал случайно пред кабинета му. Запита го грубо:

— Шефът ли те прати, или ти…

Председателят едва успя да потегли, объркал педалите.

— Другарю Великов, всички знаем, че по-миналата година, когато вие отговаряхте и за спорта…

— Аз всяка година отговарям покрай другото и за нещо друго. Това не значи, че трябва да отговарям за всеки идиот, който не си гледа работата!

— Аз съм още нов… — измънка доброволният му шофьор. — А на всички е известно, че вие изведохте спорта ни на такава висота.

— Ти говори ли с това кретенче?

Председателят си отдъхна — значи, и „идиотът“ не бе за него.

— Как не му се молихме…

— А защо трябва да играе? Впрочем това е ясно. Защо изобщо не го изключите от физкултурното движение? Завинаги!

— И това му казах. А треньорът пък ултиматуми поставя. Ако не го изключим завинаги, още сега щял да напусне, преди мача. Ох, да мине тоя ден…

— И е прав. И не аз, драги, а тоя треньор изведе отбора на това място, ясно ли ти е! Защо му се месите в работата? Ритнитопковци колкото щеш, ама такъв треньор няма откъде другаде да ви докарам.

Великов пак си спомни, че треньорът, когото преди две години доведе в града, по някаква неприятна случайност се оказа чичо на тая дива инженерка, объркала такава каша, в която сега се въртеше и една шарена като великденски яйца копринена блузка. Каза си с гняв и тъга, че сега ще трябва да търси подходяща работа и на Коева. Впрочем тя заслужаваше отдавна да бъде издигната на по-самостоятелна работа, отлична работничка е иначе, какво я прихвана така изведнъж? Лятно цвете била, ще й поднесе той едно такова цвете… Ама тая, инженерната, тя е виновна за всичко, ще каже той две думи и на чичо й… Рече с гняв и тъга:

— Няма какво да говоря с него, той си знае работата… — И се насили спокойно да прецени какво е нужно да се направи. — Какво иска тоя глупак? Мустанг ли?

— Ние колата отдавна сме му обещали. Да сме се махали от главата му, вика. Това за мустанга било майтап. Да ни видел колко ни е акълът…

— Ако е вярно, видял го е.

— Изобщо не искал повече да играе. Скъсвал със спорта. Глупост било. Опиум за народите. Аристотел ми цитира…

— Я виж ти, Аристотел!

— Да бе, другарю Великов, да му се чудиш на акъла! И аз му викам…

— Къде отиваме всъщност?

— Той не е в къщи си. Обсадили са я всичките запалянковци на града. Скрил се е у една своя леля.

— Значи, Аристотел, а? — повтори Великов и отново се сети за инженерната, защото името на древния философ не му подсказа нищо друго; отново зърна и Лятното цвете до вратата, гърбът на лявата ръка го засърбя, но гневът му бе угаснал, оставил само насред тъгата черната дупка на една меланхолна празнота.

Така той пристигна в ниската бедняшка къщичка по-скоро примирено и с желанието да отхвърли набързо досадното задължение. Не му трябваха свидетели, затова нареди на председателя на дружеството да чака отвън. И обърканата от поредния висок гост леля помоли да излезе.

Футболистът се надигна от кушетката, но не му стана на крака и не пусна от ръцете си разтворената книга. Отвърна с късо „Здрасти“ на неговото „Здрасти, Муци“. Измънка „Ами, чета…“ на неговото „Какво четеш?“ Великов не успя да вземе книгата — той като дете я скри зад себе си, — но прочете заглавието й.

— Охо! История на философията! Ето това е, значи, новият спортист! Преди мача…

— Какво искате? — озъби се момчето и всичките му мускули под тънкия пуловер и неприлично тесните панталони заиграха като у състезателен кон.

Великов привлече един стол, без да бяха го поканили, и седна до кушетката, но се усмихваше с много добродушие. Тази книга и думите на председателя, и момчешката дръпнатост на футболиста бяха го настроили бащински.

— Не е трудно да се досетиш за какво…

— Напразно си хабите времето!

— Това на края ще се разбере, Муци. Най-напред ми кажи човешки, защо не щеш да играеш?

— То си е моя лична работа.

— Виж, тука грешиш. Докато не са те освободили от отбора, то не е само твоя работа.

— Аз не съм професионал. Това е аматьорски спорт, другарю Великов, нали така разправяте на света? Щом сме аматьори…

— Не пуши!

Муци върна цигарата от устата си с войнишки рефлекс, после демонстративно я запали.

— Ще си поговорим ли все пак?

— На това говорене ли му викате, да ми крещите така?

— Извинявай! Аз… понеже си имам и в къщи един хаймана като тебе. Та какво казва Аристотел по въпроса за аматьорския спорт?

Муци налапа почти целия мундщук, показвайки намерението си да не отговаря повече на никакви въпроси.

— Извинявай! — повтори Великов и още налучкваше тона. — Шегувам се, разбира се. Но вашият председател ми каза, че си му цитирал Аристотел, пък глупавата му глава може ли да запомни нещо. Тука ли го пише?

Момчето пак отърва книгата и седна върху й, сякаш криеше в нея любовно писмо.

— Не е тука.

— А къде?

— Не знам. — Смутеният му отговор показваше, че сигурно бе търсил в тая книга магическите думи на древния философ.

— И какво все пак е казал?

Муци ригана от кушетката с прочутия си спринтов старт, озова се насред стаята, издекламира в мрачна екзалтация:

— Казал е! Една истина е казал! Има много празни и вредни хора в Атина, е казал, но най-празните и най-вредните са гимнастиците.

Великов неловко се позасмя, защото не знаеше доколко тоя философ би могъл да бъде авторитет за него, вярващия в други философи; ученото някога в семинари и школи отдавна бе избледняло.

— Е, ясно! Той го е казал за Атина, не за Габрово, и за гимнастиците…

— Тогава не е имало футбол.

— Не му вярвай, Муци, той просто е бил обиден, че не са искали да го четат, затова така! А ето, днешните гимнастици го четат, в университети следват, научни титли вземат…

Бе се зарадвал на сполучливата си шега, но тъй като, общо взето, не умееше да се шегува, изби го на нравоучителност. Щеше да продължи с цяла реч за задълженията на човека пред обществото, но тогава пък се събудя у него школуваната бдителност.

— Всъщност я ми кажи, кой ти го подшушна това? Така, преди мача, та то на саботаж намирисва!

— Който ми го е подшушнал…

— Пак ще ти кажа, че не е само твоя работа. Ами ако капиталистите са му платили, за да дойде да ти го каже? С долари?

Муци се облещи от изненада, после нахално се захили. Великов осъзна, че е казал глупост, и се опита да я поправи:

— Какво? Не стават ли такива работи? На Запад, братле, такива като тебе ги продават и купуват, както си щат. Че и подкупи, и далавери… Но ти го знаеш де! Оная ли ти го каза, кибернетичката?

Скулите на момъка пожълтяха, бичият му врат изчезна в раменете и той наведе глава, сякаш вече летеше към противниковата врата във вихрена контраатака. Великов се плесна самодоволно по бедрото.

— Е, видя ли! Не сме вчерашни, досещаме се за някои неща. Снощи ли ти го каза?

Муци отиде към прозореца, обля стъклото му с цигарен дим. Явно сега се учеше да пуши. Великов също помълча, загледан все още бащински в трескавото младо тяло. Твърде примамлива бе картината да види завършилата в чужбина инженерка като платен саботьор, изпратен да разстройва живота на най-добрия заводски директор в Габрово, на най-добрия му футболист, но все пак бе доста абсурдна.

— Виж какво, мойто момче, аз не съм дошъл да те кандардисвам да играеш. Просто да разбера защо един такъв голям футболист, един, така да се каже, виден наш гражданин изведнъж отказва да си изпълнява задълженията. Нещо сериозно трябва да е станало, не вярвам за някоя дреболия така… Обидиха ли те с нещо, какво не е в ред, хайде, изтърсвай го, момчето ми! Сами сме и между нас ще си остане. Знаеш, че аз съм човек, който може много неща да оправи.

— Няма нищо за оправяне — отвърна гърбом футболистът. — Никой не ме е обиждал и нищо не ви искам. Искам сам да решавам съдбата си, това е. — Той импулсивно се обърна. — И не бъркайте Линчето в тая история!

Така бе му казал веднъж и Пефин, когато го подпита заради клюките, пък после си излезе истина. Великов едва потисна гнева си.

— Не съм казал, че някой й е плащал, пошегувах се. Но виж какво, момчето ми, по-стар съм и знам: както една жена може да обърка нашего брата, никакви империалистически агентури… — И той дръпна лявата си ръка, защото една женска глава бе се навела да я целуне.

Момчето едва сега като че ли се поуплаши от него.

— Другарю Великов, казах ви. Лина в нищо не е виновна. То си е мое отдавнашно решение.

Великов бе съобразил вече, че най-ефикасно ще отърве Пефин, като ожени футболиста за инженерката, а момчето като стане и зет на треньора… Каза по инерция:

— Бъди спокоен, ще уредим тая работа! — после чак осъзна думите му. — И какво е това твое решение?

— Каквото ви казах. Напускам спорта. Не ща да си провалям живота за забавление на публиката. На двайсет и три години съм, а едно изречение от тая книга не може да ми влезе в мозъка. Останали са ми десетина думи в главата: пасове, финтове, дрибъли… — Той добави в горестно-пламенната си защита към чуждите термини и два български, но бяха от тия, които не е прието да се пишат другаде освен по стените на обществените клозети. — Какво ще стане с мене после? И за треньор не ставам с тоя характер, тотопункт ли да завеждам? Искам да следвам, това е. А остават два месеца до изпитите.

— Това вече е аргумент. Защо не ми каза веднага.

— А защо, драги другарю Великов, трябва да разправям на сульо и пульо какво съм решил да правя? Аз не съм ли свободен човек, в капитализма ли живеем, дето такива като мене ги купуват и продават…

— А аз сульо и пульо ли съм? — пусна страшната си кротост Великов.

— Нямах пред вид вас. Изобщо! Казах ви, напразно си губите времето.

— Виж какво, момче! — зачеса юмрука си Великов. — Аз никога не си губя времето напразно. Както виждаш, на крака съм ти дошъл. И не защото си ми притрябвал, плюя аз на вашия футбол, но никой тука не е свободен, ясно ли ти е? И аз не съм. Ако бях свободен, нямаше да дойда, но ме пращат хората. Цял един град, цял един окръг, а понеже това е международен мач, цяла България ме праща, ясно ли ти е?

— България не се състои от скучаещи запалянковци, другарю Великов — рече с надменно превъзходство момчето.

Великов се изненада. Не помнеше такъв спортист от времето, когато отговаряше за спорта. И това сигурно бе работа на инженерката.

— Знаеш ли, че почваш да ми харесваш. Имах по-лошо мнение за тебе. — Той се изправи, застана пред момчето, цяла глава по-висок от него. — Дай да се условим така! Играеш днес, а наесен той в университета. Където поискаш.

Брадичката на Муци, все още по юношески овална, описа надменна дъга.

— Ааа, без такива номера! Ако за нещо обичах спорта, другарю Великов, то е, защото там не можеш да излезеш на терена само с ходатайства. Собствени крака трябват и собствено пипе, а вие пак сделки! И мустанг сте готови да ми докарате, и в университета да ме вкарате… Не ви ща нищо, разберете!

— Още по-добре! Точно така разбирам нещата и аз. Тръгвай да те закарам.

— Казах, не!

Великов друсна лявата си ръка, сякаш да отърси някакво насекомо от нея. Не бе възнамерявал да упорствува, защото всичко това противоречеше на чувствата му, но калената му в човешките междуособици воля го вкорави. Сега, както и много други пъти, не бе в състояние вече да си отиде, без да е свършил онова, за което са го изпратили. Заради тая неумолимост някога в комсомолското дружество го наричаха „Мъртвата хватка“. Опита се да я смекчи, за да продължи с добро.

— Няма ли да ти бъде мъчно да гледаш как другарите ти играят? За купата на Европа е това, Муци, цяла Европа ще ни гледа.

— Няма да ги гледам. Не ни трябва купата, трябва ни културата на Европа — сякаш пак каза инженерката.

— Аха, културата на Европа, значи! А нашата, социалистическата култура не ти харесва, така ли?

— А вие защо под Европа разбирате Западна Европа? Европа се простира до Урал, не сте ли го учили по география?

— Слушай бе, ти какво така… дискусиите ще оставим за утре, ясно ли е! Мене също не ми трябва никаква купа, мене ми трябва да видя защитена нашата чест, ясно ли е! Тръгвай, ти казвам!

Момчето се изсмя зло и надменно.

— И вие ли сте си заложили честта на футболната топка, друга… — Но Великов вече бе сграбчил с необузданата си левица предницата на пуловера му.

— Ще тръгнеш ли?

— Не! — дръпна се Муци, а тънката плетка се разтегна като закована на стената.

— Ще ми станеш само на мустанги, ей! — изрева Великов и лицето му внезапно се изкриви в същата гримаса, с която Муци сполучливо стряскаше понякога по-амбициозните противникови бранители.

Познаваше я добре, защото я упражняваше преди всеки мач пред огледалото. Бе му я завещал един от старите футболисти, та да не погинат тия най-древни бойни традиции на човечеството. Само че Муци се пазеше да не го забележи съдията, а пък всевиждащите телевизионни камери го принуждаваха още по-рядко да я прилага. Той щеше сега може би да се засмее, но лицето пред него продължи да се криви в хунска необузданост. Скулите му подскачаха и се търкаляха под кожата, която изтъняваше върху тях, челюстта се изостряше озъбена, бузите над нея хлътнаха в тъмни ями, а едновременно с това цялата глава заслиза надолу върху скъсяващия се и надебеляваш, врат. Великов сякаш приклякваше или по необясним начин ставаше по-нисък. След още няколко мига съвсем се изравни с него, запраща огнения си дъх право в устата му, но това не беше повече лицето на Великов — беше съвсем младо, непознато, изкривено от ярост, някакво младежко лице с къса рошава коса и прериен огън в очите.

Муци замига смаяно, но видението не изчезна. Великов бе изчезнал, а този, който сега освободи пуловера му, беше друг някакъв, чудовищно друг, всъщност плашеща бе само появата му, иначе момчето изглеждаше дори симпатично, въпреки страшните си гримаси, в него като че ли запрозираха и познати черти. Престанало да се блещи и криви, то се и усмихваше вече, усмихваше се с треперливо стихваща ярост, само костюмът…

Футболистът отскочи в ъгъла на стаята, втрещи се в сгърчения костюм. Плещите под сакото го изпъваха до спукване с атлетическата си мощ, но отпред и отстрани то се свличаше ужасяващо празно над изчезналия корем. Панталоните също висеха окачени върху нещо невидимо, поставено по-ниско, та крачолите стоеха на пода, полегати и сгърчени като акордеонни мехове. Момчето бе пуснало така светкавично пуловера му, за да ги прихване през единия джоб. То се понаведе, дръпна сега двата джоба нагоре, скърши отново познатата людоедска гримаса, напсува го с непознат глас, директно, на майка.

— За тебе няма ли спортна чест бе? Няма ли грамче патриотизъм в тая тиква на раменете ти?

И като псуваше все така кръчмарски вулгарно затягайки колана под празното сако, повлече крачолите си навън.

Председателят на дружеството изскочи да му отвори автомобилната врата с тържествуващия вик:

— Мууци! Мустангче палаво! Палаво и непослушно…

— Карай в базата! — заповяда кратко момчето.

— А Великов?

Момчето изпсува така, както само един знаменит футболист можеше да си позволи да напсува един големец.

— Не се ли разбрахте? — уплаши се председателят, взе прекалено остро завоя и удари дясната гума в бордюра; моторът се задави.

— Да ме претрепеш ли си решил?

— Няма, няма!… А ти що си се маскирал така — подмилкна му се председателят. — Карнавалът още не е започнал. Или заради запалянковците?

— Гледай си кормилото! И дай малко газ, ти казах, няма време! Трябва ми час-два разгрявка.

Стартерът отново изръмжа, сякаш искаше да пръсне колата, но зъбите в скоростната кутия сдъвкаха гнева му и тя полетя към бъдните победи.

6.

Ангелина го завари да трепери като жестоко пердашено дете в ъгъла на стаята. Бе затреперал още повече, сякаш очакваше след почукването да влезе някой друг. Трескавите му очи извъртяха това безумно очакване и той побърза да се хвърли с вратарски плонж на кушетката, за да ги скрие.

— Муци!

— Махай се!

Тя предпазливо седна с половин бедро до него.

— Какво ти е? Да не си болен?

Ръката й се мушна под челото му, но той с всичка сила го натисна в по селски коравата възглавница.

— Голямо дете си! Ау, смачка ми ръката!

Той понадигна глава, тя одуха пръстите си, после във весело отмъщение избарабани с юмручета по гърба му.

Муци рязко се извъртя, изненадан може би от толкова интимната ласка. Последното юмруче го улучи над сърцето и самото изненадано от това, замря там, върху топлата, пулсираща плът. Той го затисна втори път с коравата си шепа.

— Какво искаш?

— Нищо. — Ангелина повдигна с показалец свлеклите се до средата на нослето прекалено големи очила със синьо-зелени стъкла, които й придаваха повече учуден, отколкото загадъчен вид.

— Чичо ти ли те праща?

— Ами! Той може и да ме набие, ако разбере… — Той стисна юмручето й над сърцето си и тя разбра, че той очаква определен отговор, затова добави заклинателно: — Искам да играеш. Чичо винаги ще си намери друг отбор, но ти трябва да играеш, Муци, ще се погубиш, ако не играеш днес.

Момчето демонстративно подви и двете си ръце под тила. Културистките мускули издуха ръкавите му.

— Какво те засяга това?

Ангелина видя юмручето си все още на сърцето му и побърза да посегне отново.

— Ти май имаш температура.

— Нямам. Остави ме! — завъртя глава Мустангът. — Попитах, какво те засяга това?

— Засяга ме. Нали сме приятели… — изрече предпазливо мъничкото устенце на инженерката, с бледите устни на рибе. — Снощи аз много мислих… Изглежда, съм виновна пред теб…

— Така ли? А няма ли да ми признаеш, че си и платен агент на капиталистите?

Синьо-зелените очила лъснаха в невинно страдащо недоумение.

— И в какво точно си виновна? — произнесе той с момчешка безогледност.

Момичето неумело се изсмя:

— Амии… и теб да те нападнат така внезапно с предложение за женитба… За пръв път ми е, нямам опит.

— И какво? Идваш да ми кажеш, че си съгласна?

Ангелина се изправи от кушетката, усетила чак сега болезненото врязване на железния й ръб в бедрото си, докуцука до стола, където малко преди това бе седял Великов.

— Дойдох да те помоля да играеш. Заради себе си да играеш и заради всичките ония младежи, които те боготворят. Дължиш им това. Пък… ако искаш и заради мене!

Овладяла се, тя бе вече отново жената със загадъчната професия, дошлата от чужбина магьосница, владетелка на тайнствени заклинания и формули. Муци замижа да не я гледа такава, след като миг преди бе чувствувал обикновеното момиче до себе си, но веднага разпери чифт още по-трескави очи, сякаш бе видял някакъв кошмар зад клепачите си.

— Слушай, като си толкова учена, може ли човек ей тъй изведнъж, ама съвсем за секунди, да се превърне в съвсем друг човек?

Ангелина се усмихна, предпазливо налучквайки отговора:

— За секунди… не може, но за теб никак не е късно.

— Не питам за себе си — потисна паниката си момчето. — Аз съм си футболист и друго не става от мене, колкото и да ми се подиграваш.

— Глупчо! Никога не съм ти се подигравала, че си футболист! А че се държиш като футболист, който друго и не знае, освен да рита топка и да сваля мадамите. И предложението ти беше такова. Разбра, че не можеш да ме имаш като другите, и… хайде — женитба! Момчешка история! — Тя помълча навярно в очакване на опровержението и добави: — Затова не ти и повярвах.

— Ти не каза, че не си ми повярвала. Каза, че си… свързана с друг.

— Не съм те излъгала.

— Тогава за какво си дошла?

— Глупчо! — повтори с плаха нежност момичето. — Нали си моето малко братче? Забрави ли?

— Върви си!

Тя веднага стана, но дойде при него, свали очилата си, преди да се наведе.

— Хей сега ще те целуна и ще ти мине!

— Махай се! — изрева той под заплахата на устните й. — Върви си при своя дъртак!

И заплахата изчезна. Изчезна цялостно и окончателно, заедно с момичето.

Муци се надигна да види дали не е все пак в някой ъгъл на стаята. Празнотата се сгромоляса върху му. Той се сгърчи под затисналата го сиво-черна скала и заплака. Защото още можеше да плаче на своите двайсет и три години. И ако за нещо най-много го обичаха привържениците му, то бе, че не псуваше като другите нападатели всичко около себе си, когато пропуснеше някой решаващ гол, а плачеше и късаше със зъби ръкава на фланелката си.

Дълго плака. Престана, когато усети влакната прежда в устата си, и яростно се изплю, отиде в гостната и изрита леля си, която шиеше нещо край телевизора, да му купи шише водка. Две шишета! Женицата панически изхвърча навън, но дълго не се върна. Завари го да чете дебелата книга, с която се бе скрил в дома й. Нямало в махалата, та трябвало чак… Водката беше полска, едно шише. Той го награби. Нали ти рекох: две? Сети се, че не бе й дал пари, измъкна от изпънатия заден джоб на панталона си една десетачка. Бягай! С такъв замах отвинти капачката, че скъса мекия метал. Не забеляза порязването. Легна и налапа гърлото на шишето, извивайки настрана главата си. Кръвта от палеца се размаза на бузата му.

Лелята не се върна. Племенникът изпи почти на един дъх половината бутилка, задави се, уригна няколко пъти и заспа като в шоково безсъзнание, събуди се след около четири часа, внезапно, скован от студ и ужаса на нещо предчувствувано или нещо забравено. Нещо бе станало. Нещо трагично и непоправимо. Празнотата на стаята писна в ушите му, на стола, където бе седял Великов, където бе седяла Ангелина, като тайнствено присмехулно джудже стърчеше втората бутилка водка. Той не посмя да посегне към нея. Съгледа другото шише на пода до кушетката. Докато го вдигаше, ледът в него се стопи с буйно треперене. Изправи се, постоя с разклопани зъби, излетя в антрето, оттам — в гостната.

Лелята я нямаше. Телевизорният екран жълтееше и сивееше от привечерния здрач на пердетата с трупни отблясъци. Включи го, седна на покритото с памучно одеяло канапе и докато чакаше да се появи картината, изпи остатъка от водката. Говорът избълбука дълбочинно сред езерните вълни на екрана, познатият глас на коментатора лениво и самовлюбено съобщаваше тревогата си на зрителите: Както виждаме, англичаните доста умело прилагат логичната за тях тактика, да забавят темпото, да разчитат на внезапни и изненадващи контраатаки, без да разкъсват отбраната си. Дори и минимална загуба днес сигурно би ги задоволила…

Муци се вцепени от една призрачна нежност, докоснала глезена му, но се оказа котето. Няколкомесечно коте, пухкаво, с бяло коремче и лъскавочерни петна по гърба, с две черни, разнопосочно полегати мазки край очите, от които изглеждаше комично кривогледо. Свило се с черните си и бели кръпки по гърба, то приличаше на миниатюрна футболна топка. Футболистът го ритна уплашено, то се скри зад крака на телевизора и го загледа оттам с мистичния си котешки поглед, раздвоен сякаш на два мистични погледа.

Но Колчев е на резервната скамейка, тревожеше се още по-лениво коментаторът. На терена играчите се блъскаха в неразличима купчинка около паднал играч, встрани от нея един се готвеше да бие наказателен удар, като преместваше топката зад гърба на залисания съдия. Ние не знаем доколко е уместно в такъв решителен мач треньорът Васев да изпробва нов център, въздигна загрижеността си до величественото монархическо „ние“ невидимият коментатор. Може би е бил принуден към това. Пряк свободен удар за българите. Марев, Бойчев, Конкилев, отнема номер три Кениън… Макар че нямаме сведения Колчев да е бил неразположен или контузен. Така или иначе Бойчев се старае да го замести, но липсата на опит си казва думата, досега нито една добре организирана атака, а и пред вратата е доста плах. Отново Кениън, точен пас към Мейсън, номер седем, с номер десет е нашумелият напоследък Кили и капитанът Зарков е отново на мястото си. Този бляскав бранител, драги телевизионни зрители, е главният виновник отборът да стигне като пръв наш отбор от провинцията до европейския полуфинал, една рядка чест изобщо за българския футбол… Извън очертанията на вратата! Естествено, заедно с Колчев, защото, освен да не се допускат голове в собствената врата, трябва да се вкарват голове в противниковата… Коментаторът замълча, сякаш да изчака ефекта от остроумието си, чу навярно ръкоплясканията на милионите телезрители и добави повече доволно, отколкото загрижено: Но засега не виждаме кой в този мач ще вкарва головете. Пак безплодния масиран натиск, който позволява на английската отбрана да го разбива на малка площ… Марев, Конкилев… и Конкилев отново не може да преодолее могъщия Кениън…

Муци напразно се взираше през алкохолната мараня пред зениците си. Тъмни и светли фигурки се кълчеха в почти ритуални безшумни движения, кой знае защо, подскачаха, кой знае защо, падаха, от време на време екранът внезапно заприличваше на изсъхнала кошерна пита от сивите, вкочанени лица на публиката. Той потърси цигарите в тясно прилепналите към хълбоците си джобове, излезе, залитайки, да ги донесе от стаята, където бе лежал. Мърмореше с пиянско упорство: Озъби му се бе, напсувай го на майка, нищо, че не те разбира, ще те разбере той! Конки, Конки, няма да стане играч от тебе, като си такова момиче, бягай оттам, нека Бойчето играе срещу него… Върна се със запалена цигара и с отворената вече втора бутилка. Етикетът й бе изцапан с ръждиви петна от кръв. Просна се на канапето насред стържещото бучене в телевизора. Вие чувате радостта на публиката — мързеливо го надвикваше коментаторът. — И тя е оправдана, макар засега да изразява само една надежда. Марин Колчев, известен на спортна България повече с прякора си Муци Мустанга, най-резултатният за сезона български нападател…

Стиснал с две ръце коравата тапицерия на канапето, скъсил врат, Муци сякаш се готвеше да разбие телевизора със своя не по-малко прочут удар с глава на ниски топки, страшилище за вратарите. Камерата въртеше отпред, откъм гърба, в профил един възнисък, мускулест младеж, с рошава четина, с леко закривени възкъси крака, но странно дълъг торс, с неговата, на Марин Колчев, деветка на гърба. Не излиза Бойчев, а Наков, номер шест, и това издава, че сега нападението, а не отбраната и средната линия са грижата на треньора Васев, мъдруваше коментаторът, докато на екрана деветката притича към Зарков, каза му нещо, Зарков се засмя; притича към Марев, посочи нещо с ръка, спря се чак при Конкилев, замаха с две ръце, сякаш бе влязла да си поприказва с играчите, сякаш някъде по терена не прехвърчаше топката от един английски крак на друг. Не може да бъде! — измърмори Муци към телевизора с изсушени от силния алкохол устни, побърза отново да ги намокри. Оня, когото коментаторът наричаше с ленива тръпка в гласа си Марин Колчев и му пожелаваше да внесе нужния обрат в играта, бе хукнал право срещу два пъти по-високия и по-широк Кениън, със стиснати юмруци, с нечовешка свирепост в разчекнатата уста — телеобективът все още увлечено продължаваше да го портретува. Англичанинът отскочи пред яростното биче, засилило се насреща му. То го последва, той пак отскочи, съдията тичаше с всички сили да ги разтърве, но изведнъж видя заедно с всички телезрители, че бичето подаваше ръка, а грамадният англичанин слисано я поемаше. Една рядка спортсменска постъпка, драги зрители, поразвесели се коментаторът: да се представиш на бранителя, срещу когото си решил да играеш! Рядка и особено похвална за Марин Колчев, който иначе се слави с някои други свои качества, които макар и резултатни… Марев… Марев…

Зрителите още не виждаха Марев, защото камерата гонеше Колчев, който секунда след ръкостискането бе отхвръкнал с такава скорост от объркания английски бранител, че вече се намираше на двайсетина метра в един свободен коридор. Миг след това топката подскочи на няколко крачки пред него, той я застигна, прегъна се, тя сякаш влезе цялата в него, някъде в гънката между гърдите и коленете му, и това двойно кълбо като кълбеста светкавица се затъркаля към вратарското поле. От двете страни на игрището закъснели бранители отчаяно чекнеха дългите си крака да пресекат коридора, публиката ревеше неистово, вратарят притича колебливо напред, върна се, пак излезе и точно тогава топката близна изхвърлените му наляво ръце и се заби в горния ъгъл на вратата.

Телевизорът запращя, вратарят бавно се вдигаше от земята, Колчев бягаше в широка дъга през игрището, гонен от съиграчите си, настояващи да го прегръщат. И чудото стана, драги зрители, викаше коментаторът, но все така се стараеше да не покаже други чувства освен чувството за собствено превъзходство. Може да е случайност, може да е обмислена хитрост, която, но една минута след появата си на терена Марин Колчев направи това, кое…

Муци бе изтръгнал шнура на телевизора. Падна отново по гръб на канапето, полежа няколко минути със затворени очи после слепешката се наведе към оставената на пода бутилка. Пи самоубийствено дълго, измокряйки шията и гърдите си, стисна я между бедрата, отново отметна назад глава. Някъде крещяха хорове: Мууци! Мууци! Мууци!, крещяха в главата му, разбира се, и когато осъзна това, той поиска да ги заглуши. Залитна към стената, наведе се за шнура, падна, припълзя на колене, направи десетина несполучливи опити да улучи контакта с щепсела. Котето скочи върху люлката на провисналия шнур, той го перна с ръка, не успя да свърже псувнята си и неочаквано щепселът влезе. И обратно трябваше да пълзи, защото краката му вече пи нямаше. Изкачи се на канапето, легна странично, вдигна колене като за сън. Тихото бръмчене на загряващия апарат приспиваше, но след малко то се превърна в познатия вълнообразен прибой на гласа на публиката. Прибоят ту се засилваше, ту внезапно онемяваше като в очакване или ужас. Муци не смееше да погледне нататък. Коментаторът изреждаше кратко и безстрастно ту български, ту английски имена или наднационални номера, после запелтечи: Колчев… Колчев… браво, Муци! За съжаление Конкилев все още не му е равностоен, впрочем и самият Колчев, драги телезрители, като че ли никога не е играл с такава сила, сами вижте как прочутият, непробиваемият Кениън изведнъж избледня с целия си ръст пред него… Колчев… Колчев… комбинацията този път, изглежда, ще е със Зарков…

Муци не устоя, погледна към екрана. Там наистина тичаше Зарето! Грамаден, наглед тромав, капитанът бе напуснал без видима причина бранителското си място и се носеше с необикновена бързина по крилото, без топка пред себе си. Топката беше в другия край на игрището, където Мейсън я отнемаше от Марев, но веднага я загуби при обръщането си от чакащия го в засада Колчев, който с чист удар я изби от краката му в обратно направление. И легналият на канапето Муци — в този миг той убеждаваше коментатора с отслабваща съпротива: Аз съм Колчев, аз бе, аз съм… — видя своя прочут старт от място. Две мигвания по-късно футболистът, когото коментаторът упорито продължаваше да именува Колчев, сигурно бе изравнил републиканския рекорд на сто метра гладко бягане, въпреки че насреща му се сриваше тройната лавина на английската отбрана, съсредоточила вече изцяло вниманието си към своя най-опасен противник. В неразумно увлечение, право срещу тях, той гонеше навярно и европейския рекорд, но изведнъж топката, невидимо от какъв, от невъзможен и немислим при такъв дрибъл удар, излетя диагонално над главите на англичаните, изчезна от екрана. Останаха бранителите, които задъхано се озъртаха, остана свирепо ухиленото лице на Колчев и то зарева като обезумяло. Апаратът се затресе от този рев, символ на хилядогласния рев на публиката; английският вратар се навеждаше за топката, уплела се в долния край на мрежата; Зарков подскачаше с разперени ръце върху буквите на името си, изплували под него на екрана, а в тия ръце, незнайно откъде, се спусна и също заподскача една черна деветка.

Класически съвършена контраатака, драги телевизионни зрители, не успя съвсем да опази достойнството на своето служебно равнодушие коментаторът. Муци, пардон, Колчев, и Зарков са един тандем, какъвто засега няма втори у нас. Вие видяхте един от редките, но винаги умело съгласувани и красиво рисковани набези на капитана, видяхте безупречното му извеждане в голово положение от страна на Му, пардон, Колчев… Браво, Муци, браво, Зарков! Ако играете така и във втория мач…

Муци изхърка, закашля се, превъртя се в канапето, търсейки бутилката, но тя лежеше на котленския килим върху тъмното петно от безцветна течност. Той я погледна, много бавно осъзна, че е празна, и отново обърна празните си очи към екрана, където все така се извършваше нещо чудовищно неразбираемо.

Беше неразбираемо и за котето. Клекнало върху телевизора, опряло лапички на рамката на стъклото, то надничаше отгоре към стрелкащите се в различни посоки сиво-черни и сиво-бели мишлета-фигурки. Посягаше с едната лапичка, посягаше с другата, комичните черни мазки на челцето му мърдаха ту наляво, ту надясно. Черна лапичка, бяла лапичка, отново предпазливо назад, но при следващото посягане то загуби опората на рамката, лапичките се плъзнаха по стъклото и котето, с неукрепнал още рефлекс, тупна върху главата си на пода. Преметна се, седна замаяно на разтрепераното си задниче и се втренчи в човека — една пухкава, черно-бяла футболна топчица, пълна с кривогледа котешка мистика.

Аааа, изгърголи хрипкаво гърлото на човека, пие, пие, писи, писи, я ела тука, пис, пис! Обидено от падането и гладно за ласка, котето дотича при човека, но той не го погали. Той го сграбчи през корема, така че то измяука повече от изненада, отколкото от болка, и полетя с него през стаята. Кроячната габровска ножица, забравена от лелята на скрина, не смогна отведнъж да свърши подлото си покушение. Котето размаха четирите си крачета, пусна шестнайсетте си нокътчета, запищя. Футболистът изтрезня едва когато кръвта обля панталона му. Поиска да хвърли котето от себе си, но то се бе впило в пуловера му неоткъсваемо, захласнато в писъка си. Муци побягна навън, като не спираше да тегли меката топка на корема си. После докосването до нея се превърна в още по-голям ужас и пред входната врата той изхлузи широкия натежал пуловер заедно с котето през главата си. Хукна по улицата, гол до кръста, с кървави панталони и кървави ръце, хукна с прочутия си спринт към стадиона, за да каже на публиката каква нечувана измама се извършва пред очите й и пред очите на цяла Европа.

Стадионът беше далеч и той пристигна бездиханен точно когато подивялата от щастие, хилядоглава и хилядоръка публика-ламя източваше своята огряна от вестникови факли опашка през портите му. Тя го награби в лапите си и триумфално го понесе към града. Плячката й се съпротивяваше отчаяно. Удряше наляво и надясно, въртеше се, хапеше, падаше на земята, подхвръкваше от едни ръце в други, крещеше неразбираеми думи и така, върху крилете на някакъв, макар и сляп, колективен разум, на края се озова — притихнала в безумието си, окървавена, смазана — в кварталната поликлиника. А оттам — облепена с лейкопласти и с продупчен от инжекционната игла хълбок, с линейка, в болницата…

Аз разбирам, другарю следовател, че ненадеждността на свидетелските показания понякога може да отчае и човек като вас. Макар обаче тук привидно да се повтарят класическите примери, когато свидетели на едно и също събитие убедено рисуват диаметрално противоположни негови картини, аз ви моля да вярвате и на двете страни. И на тия, които с неутихнал възторг твърдят, че са отнесли окървавения от титаничната спортна битка Марин Колчев в поликлиниката. И на другите, които с не по-малка гордост се хвалят, че са спасили Мустанга от готовите да го разкъсат за спомен запалянковци, като са го вдигнали на ръце още на терена и са го отнесли до съблекалните, където той набързо се маскирал в нечий прекалено голям костюм, за да не го познае обсаждащата стадиона публика, и така успял да избяга от признателността й.

А моето пък участие в събитието, другарю следовател, не се отличава по нищо от участието на милионите европейци, които чрез Интер- и Евровизията станаха свидетели само на един красив и богат на голове мач, в който на два пъти видяхме и другия специалитет на Марин Колчев: ниския плонжов удар с глава, направил отчаянието на английския вратар четворно. Аз седях през цялото време заедно с посочените вече от мен свидетели в пресцентъра на фестивала и за героя на мача не мога да ви кажа нещо повече от това, което би ви казал всеки телезрител: че след знаменития Пеле никога не е виждал друг такъв „майстор на кръглата топка“, както се изразяват понякога спортните коментатори, сякаш геометричното тяло „топка“ може да бъде и не кръгло.

На обяд К. не дойде в ресторанта. Чаках го половин час повече, отколкото бих чакал и самата Елена Менелайова, после оставих на сервитьора Бодуен бележка къде да ме намери. Но той се върна късно вечерта направо в апартамента на инженера. Върна се същият, какъвто бях го захвърлил в съблазнителните ръце на Живка Пефина — кротък, любезен и едновременно с това някак симпатично разсеян. Не ми каза тази вечер как е прекарал деня, това по-късно научих, но пък и може ли човек да вземе думата от дърдорко като мен. Чак в тъмното — бе отново легнал на своя диван в хола, за да не смущава съня ми — се обади като че ли тревожно:

— Драмов, спите ли? Моля ви да помислите и върху възможността за една последна услуга.

— Винаги на вашите услуги, сър! — подвикнах му сънено аз от спалнята.

— Би трябвало да ме изтеглят вече. Много е голяма повредата ми. Ще бъде ужасно, ако е такава, че да не успеят и да ме изтеглят. Та ако по една нещастна случайност в мен не се задействуват самоунищожителните механизми, трябва вие да измислите как да ме премахнете.

— Дребна работа! — изсмях се аз тогава със свойственото си лекомислие. — Това е най-обикновен приятелски жест.

Той не разбра вица или не поиска да го чуе.

— То е жест не към мен, а към хората, които са застрашени от моето вмешателство в живота им. Така че търсете още отсега начин…

— Знаете ли, аз съм се учил да унищожавам само със смях, но и по тоя начин не ми се е случило досега да убия някого или нещо.

— Говоря ви сериозно, Драмов!

— Знам. Но нека оставим да мине и утрешният ден, както казахте вие. Сега Марс е на пет градуса от Скорпион и е в силен секстил… — подиграх го аз за астрологическите му занимания и още един куп весели глупости му надрънках, с които сигурно съм искал да потисна собствената си уплаха.

Той повече не се обади, а на сутринта не го заварих в хола. Аз се събудих някъде към девет часа и не знам по кое време е напуснал жилището.

Тринадесети май

1.

Ето още едно противоречие, другарю следовател, което не може да се обясни иначе освен чрез все още невероятния ви „киборг“. И петте продавачки в магазина за мъжка конфекция твърдят, че Епифан Пефин е идвал този предиобед за втори път при тях с разпран панталон, а Пефин го отрича. Убеден съм, че тук като свидетели по-голямо доверие заслужават временно командированият за фестивала криминален разузнавач Малаков и гражданинът Прометей Чорбаджийски, въпреки явната им заинтересованост да представят нещата в своя полза.

Гражданинът Прометей Чорбаджийски е, общо взето, добре познат в града, за разлика от командирования Иван Малаков, чието първо задължение е да бъде неизвестен. Преди десетилетия, когато отново трябваше да се променят някои имена, тогавашният Мехмед Усинов се яви в общината пръв и доброволно. Той обаче неприятно се изненада колко много имена били забранени за носене. Бе се спрял на Васил Левски, но му отвърнаха със строго „не“. Предложи Христо Ботев, казаха му, че можело само Христо, и го запитаха: Не щеш ли Отец Паисий? Мехмед разколебано поиска Христофор Колумб и го изхвърлиха. Развикаха се, че саботирал кампанията и че ако и утре им дойдел така, щели да го пратят на лагер.

Младият Усинов, който бе изял вече боя от баща си заради своята прибързаност, прекара още една драматична нощ. Весел и интелигентен момък, той мечтаеше да стане голям човек и наистина му трябваше хубаво име, пълно със смисъл и значимост. Може ли да излезе нещо от теб, когато ти викат Мето, а метовци в България — с лопата да ги ринеш! И българи, и цигани, и турци — все метовци. Той прерови още веднъж мечтателно великите имена, които бяха посели в главата му през четирите години в училището, съобрази, че презимето поне трябва да бъде българско и незабранено, и се яви готов за борба докрай. Чиновниците обаче бяха станали по-отстъпчиви, за да не започват кампанията с неприятни инциденти. Засмяха се: Какъв чорбаджия си ти бе!, но той си имаше готова хитрост: не идело от чорбаджия, а от чорба, нали всеки ден ядем шкембе чорба. (Известно е, че едва в по-нови времена презряното някога бедняшко ястие се превърна в този рядък деликатес, за да потвърди още веднъж логиката на историята, заключена в народните пророчества от рода на „Последните ще бъдат първи“, „Не се знае от коя трънка ще изскочи заекът“ и така нататък.) Единият от служителите прояви културата си: Имаш грешка, Прометей не е крал кокошки, той само огъня е откраднал, богът на крадците беше друг. Но Мехмед Усинов декларира с родовия си темперамент и с патетика, примесена с автопсувни, че отдавна е скъсал с родовите си обичаи, че искал като Прометей да направи нещо за племето си, и още същия час се върна с нов паспорт.

Махалата се облещи и оглуша от гръмкото име, но като разбра кой е тоя Прометей, се успокои. Богът все пак бе откраднал нещо, а щом боговете са открили тая древна професия, щом самата човешка цивилизация е тръгнала от нея… Впрочем махалата не формулира точно така изводите си. Лесно възпламенима, тя просто хареса внушителното име на Прометей Чорбаджийски. Филологическият й усет си знаеше, че фамилията е произлязла от чорбаджията, не от чорбата, а пък умалителното на Прометей изведнъж се оказа пак Мето, затова му устрои възторжен празник. Именният ден трая два дена, след което махалата потегли с кларнети и тъпани за нови имена, които щяха дай дадат повод за нови именни дни.

Макар Прометей Чорбаджийски за свое огорчение да си остана Мето, той наистина се превърна в пръв гражданин на махалата. Даде на града монтьор, стругар, шофьор на автобус, ваксаджия, две тъкачки и една служителка по чистотата, прилежни в работата си и още по-прилежни в изпълнението на държавната задача да се повиши раждаемостта. Но когато Прометей Чорбаджийски се зае с възпитанието и на последното, на изтърсачето, изведнъж у него, вече в зрели години, заговори, както се казва, кръвта на дедите — нещо потвърждавано днес и от някои по-нови изследвания в областта на генетиката. Домиля му за ония сръчности, които сам бе овладял като дете, и много рядко, много тайно прилагаше за собствено удоволствие, колкото да не ги забрави. Трябваше ли наистина да си отидат те от рода му? Знаеше ли човек какви превратности му готви животът?

Прометей живееше охолно, доволно живееше и многобройната му челяд, все по-добре живееше цялата махала, отърсила се от скитничеството заедно с присъщите му други прояви, но пък живееше някак доста скучно. Затова и толкова пиянствуваха и се трепеха помежду си в махалата. По внушение на неговия личен приятел, както той наричаше подполковник Харитонов, Прометей бдеше да не излизат от нея престъпници, и то действително все по-рядко ставаше, но как да спреш шарените цигански ножове, когато те така лесно изскачат от каниите си, направени от жълтото тенеке на стари консервени кутии? На него самия през два-три месеца, необяснимо защо, също изведнъж му се посягаше към ножа и за да се отърве от това гибелно желание, той вземаше сутрешното такси за София. Спретнато облечен, окъпан, обръснат, с дипломатическо куфарче-чанта в ръка, той правеше бърза разходка из централните спестовни каси, из ЦУМ, из по-големите магазини и винаги смогваше за обратния рейс на габровските таксита по обед. В дипломатическото куфарче обикновено се спотайваха два-три портфейла и някоя дамска чантичка, току-що гостувала на спестовната каса, а в душата на Прометей свиреха „ангелски зурли и думкаха небесни тъпани“, според любимия израз на един известен наш хуморист.

Нима нямаше да бъде истински грях да не предаде тайните на това целително, древно изкуство в талантливите ръчички на най-малкия си син поне, на любимеца си? Естествено, след като го закълнеше да ги използува само когато животът го принудеше към това. И ако тази сутрин двамата се намираха също в конфекционния магазин, когато там за втори път влетя Епифан Пефин — неточно е да се каже „гневен като бог“, защото на боговете никога не са се разпаряли гащите, те затова навярно не са и носили гащи или са ги крили под дългите до петите наметала, — то бе пак в рамките на започналия учебен процес. Прометей Чорбаджийски се канеше да демонстрира на синчето си една остроумна хватка, от него самия измислена и приложена неколкократно с бляскав успех, чийто патент бе продал на неколцина колеги в София. Той не възнамеряваше да го учи на нея, малък бе още, искаше само да се наслади на синовното възхищение, а бе и открил, че във века на инфарктите често се случва бащата да си отиде, преди да е изпълнил докрай дълга си към своето потомство.

Още на главната улица той посочи на сина си в навалицата един млад мъж, модерно облечен, с безразлично към околния свят интелигентно лице. Огледай го хубаво! Ето така изглеждат сега криминалните разузнавачи, когато искат да не ги познае никой! Тоя е нов, не съм го виждал досега в града… Естествено, това бе казано на неразбираемата за непосветени смесица между двата езика, плюс специфичните за занаята древни тайни думи. Детето, умно и весело, запита: Буба, да му гепим ли ливорвела?, а Прометей се засмя и погали стриганата му главица.

Двамата влязоха в магазина за мъжка конфекция, да се запознаят с обстановката, в която към края на работния ден Прометей щеше да покаже своето изобретение. Това нямаше да им отнеме повече от няколко минути, ако не бе станало непредвидимото. Палавникът изтича на касата, ухили се подкупващо с бляскавите си зъбки на дребен гризач: Ей, лельо, много пари имаш ма! Че си ги земеш ли после дома?… Касиерката го изпъди и то се шмугна в тунелите между плътно навесените костюми, откъдето сигурно също щяха скоро да го прогонят, ако тъкмо тогава не бе влетял Епифан Пефин.

Паниката настъпи още преди той да бе си отворил устата. Сините продавачки, познали с инстинкта си или по особения му вървеж, че конците отново са решили да се надсмеят над онова, което човекът така ревниво крие от света, побързаха да изградят около него една синя защитна стена и вкупом го натикаха в тясната кабинка. А после отново се разгърнаха в познатата вече пожарогасителна редица, по която вместо кофи полетяха разноцветни и разномоделни костюми. Шперплатовата кабинка със странното предупреждение „Само за изпробване на панталони“ подскачаше от гласа и движенията на Пефин, та Прометей Чорбаджийски не можа да не се позадържи още малко в магазина, макар да знаеше, че любопитството винаги е било главният враг на неговия народ. То именно бе го карало да се скита хилядолетия немил-недраг по Земята, да наднича в чужди дворове и да си разпаря коремите, за да види как ще реагира другият на това.

Пефин излезе от кабинката преобразен. Новият десен му отиваше значително по-добре от предишния, подмладяваше го и младежката кройка, но той все пак отиде да се скара и на касиерката. И тъкмо тогава стана белята. Изведнъж той се обърна с рязко движение, а край него заврещя любимото синче на Прометей Чорбаджийски. То се дърпаше и врещеше неистово, но Пефин неумолимо бе заклещил ръчичката му в джоба на новия си костюм.

Прометей скочи на помощ, а помощта му се разрази в градушка от шамари и порой от псувни. Беше искрена педагогическа мярка, непристорена заради оказалия се също в магазина млад мъж, чийто костюм бе достатъчно нов, за да има нужда от друг. Детето трябваше да умее, но не биваше да бърка в чужди джобове. Особено във външните джобове, защото какво толкова може да има в тях? И не когато си тръгнал по друга работа!

Продавачките омекнаха пред писъците на детето, закрещяха една през друга. Пефин го прикри зад гърба си, за да го отърве от освирепелия баща, хвана жилестите му ръце. Пусни ме, ти казвам! — дереше се Прометей Чорбаджийски. — Пусни ме, да го утепам! Крадец ще ми става! Аз на тая държава клетва съм дал… Олелията стана всеобща и само младият мъж с безразличното към света лице бе едно островче на спокойствието сред вихрената среща на педагогическия тайфун с антипедагогическите антициклони. Едно все пак плуващо островче, защото на края и то влезе в окото на тайфуна. Пошепна доверително в ухото на Пефин сред псувните и писъците. Ще направите ли оплакване?, на което Пефин се озъби, защото едва удържаше ръцете на Прометей: Какво оплакване? Я се махай от главата ми! Стой бе, стой мирно бе, ще те арестувам! На което пък Прометей отвръщаше: Кой си ти бе? Мене ли ще ме арестуваш? Аз тебе ще те арестувам! Знам ви аз, думбази такива, дето защищавате крадците и мошениците, всички сте такива…

— Да не си посмял да пипнеш повече детето! — викаше Пефин, докато извиваше ръцете му с една сила, на която циганинът най-после учудено се покори, защото противникът му беше също такъв слабичък, жилест и черно-кафяв. Учуден и от нея, и от толкова близката му с цвета на опушен бакър циганска ярост. Всъщност чувството, че тоя човек му е познат отнякъде, бе разпалило толкова и бащиния му гняв. С ръце на гърба, той продължи и да обяснява към пода, че детето е негово, че има право и да го утрепе, ако ще, той го е направил, може би щеше да обясни и точно как е станало това, но сега пък детето се впусна в битката. Като видя безпомощността на баща си, то захапа ръкава на Пефин и яростно зарита с калните си гуменки новите панталони. Пефин се засмя и освободи от унизителното положение бащата, а на сина зашлеви едно гальовно шамарче: Ей, звяр! Като не знаеш още да бараш, няма да посягаш, чу ли! — В ръката му се прегъна една двайсетлевова банкнота. — На, да си купиш сладолед! Хайде, омитайте се? — И неочаквано добави нещо на цигански, което накара Прометей Чорбаджийски съвсем да се сащиса.

Той объркано хвана детето за ръчичка, то щастливо я пъхна заедно с приказно голямата нова банкнота в лапата му и го поведе към изхода, но безразличният към света човек му каза да го почака. След което се изправи пред другия.

— Вие, гражданино, имате ли право да арестувате? Или само така… И какви са тия пари, дето…

— Айде, чупка! — отвърна Пефин и заотупва новите си панталони.

— Може ли документите ви?

— Не може.

Безразличието на младия мъж бе се стопило в тая циганска история и той нервно бръкна в пазвата на сакото си, но Пефин весело го хвана за модно тесните рамене на костюма, ловко го обърна към вратата.

— Знам кво че ми покаеш, айде оди си!

Скандалът бе предотвратен от колективната вина на продавачките, които награчиха младия мъж от всички страни, внушавайки му оглушително кой е другарят Пефин. И след като размисли, той реши да се задоволи с другия циганин, до вратата, за да не допусне някоя грешка, макар и оня да го чакаше с една такава подигравателна самоувереност.

2.

Прометей Чорбаджийски бе окуражавал и себе си, и детето, което искаше да побегне със своята банкнота: Трай сега! Ще идем в милицията, да видиш, че и там има хора, не е страшно, не бой се!… Но пред служителя каза: Сега ще те закараме и в милицията, та да ти дойде умът в главата!

Командированият за фестивала криминален разузнавач не се трогна от толкова последователната педагогичност. Той им заповяда да вървят на няколко метра пред него, без да се обръщат. Прометей свойски го дръпна настрана: В Окръжното, другарю, щото там имам един личен приятел, подполковник Харитонов, ще го накарам да сплаши детето… Разузнавачът кипна: подполковникът нямало да се разправя с такива като него… И побърза да си окачи отново безразличието към света; прекалено много минувачи ги гледаха. Но циганският инат, въпреки заповедта, пое нататък. Осъзнал вече грешката си, разузнавачът реши да им снеме самоличността и да им се накара в безлюдната странична уличка, където се намираше Окръжното управление, след което да ги освободи, но досадният циганин избърза и се шмугна във входа на управлението, сякаш влизаше в собствения си катун. Бе успял и да заяви на дежурния на пропуска, че имал нареждане да се яви при заместник-началника.

След като изслуша в коридора командирования Иван Малаков, подполковникът му рече:

— А какви бяха инструкциите, другарю… Как ви беше името? Ние тук разчитаме на вас, а вие още първия ден се разкривате пред цялата циганска махала! Ще помисля дали не е целесъобразно да си заминете…

И тогава се видя колко все още е млад и неукрепнал в безразличието си към света командированият за фестивала криминален разузнавач. А Харитонов студено му обърна гръб и влезе при разположилия се в кабинета му Прометей Чорбаджийски, като при стар фронтови другар. Разпита го за здравето на семейството му, за новини от махалата. Прометей обаче побърза да изложи тревогата си:

— Какво да го правя бе, бай Харитонов, а ти кажи, какво да го правя това копиле! Бях тръгнал джинси да му купувам, от най-хубавите…

— Защо копиле, не е ли твое? — шеговито се учуди десетина години по-младият от него „бай“ Харитонов.

— А, как нема да е мое, не го ли видиш, че ми е одрало кожата, и кръвчицата му, и тя като моята! То на неговите годинки и аз така, но тогава какво беше — немотия, глад, а сега народната власт всичко му дала, защо тогава, а кажи де! Ама ще му я изпия аз тая кръвчица!

Подполковникът не се съгласи с такъв метод. Той беше уверен, че момчето никога вече не ще посегне на чуждо, че ще се учи добре в училище и ще стане уважаван гражданин като братята и сестрите си, а ако се случи някой път, ей така, да сбърка, да го подведат лоши другарчета или нещо друго, веднага ще дойде и ще каже: „Чичо Харитонов, аз така и така…“ И детето веднага каза: Чичо Харитонов, аз няма вече… Но обещанието заседна в гушката му, защото бащата хвърли погнусен банкнотата върху бюрото на подполковника.

— На̀, да ми отрежат главата, ако не е фалшива тая пара! Голям разбойник, бай Харитонов, казвам ти! Дават ли се двайсет лева за сладолед? И за какво, питам те, загдето му бръкнало в джоба. За награда, значи! И не даваше да го бием. Той сигурно и костюма си е платил с такива пари. Голям айдук, казвам ти, такъв Габрово не е виждало! От София трябва да е дошъл, за фестивало, да си пробута фалшивите пари в навалицата…

Харитонов прати банкнотата в лабораторията и нареди да проверят кой е бил човекът в магазина, защото Малаков не бе запомнил странното име. А на Прометей Чорбаджийски каза:

— Слушай, Мето, ти знаеш, че ние с тебе се уважаваме. Аз няма сега да те питам какво си правил в тоя магазин, там детски дрехи не се продават. Няма да те питам и какво си правил миналата седмица пак в София…

— Аааа, бай Харитонов! — развика се Прометей. — Ти ме знаеш, аз пред тебе съм чист като бебе. И лани Гаро, като закла оня, нали пак аз…

— Това казвам де! Много пъти си ни помагал, искам и сега да те видя човек на място. Знаеш какво е по време на фестивала, колко народ се изсипва в Габрово, а тая година и чужденците ще бъдат два пъти повече. Та искам поне по това време, до края на месеца, копче да не изчезне от някого. Въпрос на чест, нали разбираш, въпрос на патриотизъм. Хората ще дойдат да се смеят, да бъдат радостни и безгрижни, гости са ни, с добро трябва да ни запомнят. Още днес ще предупредиш всички от занаята, ти ги знаеш, по време на фестивала…

Усърдно кимал досега в знак на възторжено съгласие, Прометей разпери трагично ръце.

— Отгде ще ги знам бе, бай Харитонов! Много айдук се навъди и в Габрово. Дъщерите разправят, у фабриката…

— Тия ги остави, знаеш за кои става дума! Ще им кажеш: подполковник Харитонов апелира към тяхната съвест, към тяхната… Е, ти знаеш какво да им кажеш! И мисли му: една кражба да стане, тебе ще държа отговорен! Ще разчепкам и оная работа със София, дето засега съм я оставил така, па и други нещица знам за тебе…

Детето гледаше ту него, ту баща си с тревога и възхита.

— Ааа, бай Харитонов, няма да се обиждаме! — И я че им кажем! — викна детето.

— Браво! Познах аз, че си добро момче, веднага си личи…

Той излезе за минутка, повикан от един цивилен служител, върна се и му подаде двайсетлевовата банкнота.

— Вземи си парите! Истински са.

Бащата обаче се възпротиви: как можело, толкова пари на едно дете и като възнаграждение за кражба, какво е това възпитание!…

— Ще му ги внесеш в книжка — прекъсна Харитонов велеречието му. — А ти не познаваш ли Пефин бе, какви ми ги надрънка? Нали той назначи синовете ти в завода!

Прометей искрено се удиви:

— Ама това другарят Пефин ли беше? Вярно, нали ти рекох, приличаше ми на някого! Ама той повече на мене приличаше бе, бай Харитонов!

— Сега пък на тебе приличал! — засегна се Харитонов, за да не признае, че Епифан Пефин по цвят и телосложение наистина носеше нещо циганско в себе си. — И ножовете, чуваш ли, Мето! Да обереш всички ножове в махалата, под разписка, ако трябва! После ще им ги върнеш. Поне на фестивала да не си порят коремите, като се напият. Помниш, че Гаро на миналия фестивал…

Прометей Чорбаджийски усърдно чешеше калносивото си теме.

— Ей, това с ножовете няма как да стане! — И трогнат от толкова доверие, но по-вероятно, за да отклони тежката поръка и да го подкупи, изтърси неочаквано и за себе си: — А да ти кажем аз, бай Харитонов, какво правят сега у София! Нали одеве рече, че аз не знам какво си… Страшен номер, ще ти кажа, ама за него се иска да си като Мистер Сенко. Искаш ли да ти го покажем?

Харитонов се позанима с часовника си, прелисти бележника, умело изигра досадата — бе усетил, че в опита си за самоотбрана циганинът ще му съобщи нещо полезно. Прометей се разхождаше вече като артист преди излизането на сцената. Вдъхновение и любов раздвижиха синкавата мършавина на бузите му.

— Отиваш, значи, бай Харитонов, у магазина, ама към края на работното време, кога касиерката е напълняла чекмеджето с каймета. Трупаш й пет-шест двайсетачки като тая или десетина десетачки и: Како, молим ти се, да ми ги развалиш!… Те тогава обичат да развалят, да се отърват от дребните, че им е по-лесно да ги редят. По два лева, викаш й. Тя почне да ти ги брои, като се натрупа купчинка, стоп, викаш, и ги захлупваш с лапата, ама така, че ей с това място да можеш да захванеш поне десетина двулевки. Айде другите, по левче… стоп!…

— А двайсетачките? — прекъсна го Харитонов, замаян от вихъра на вдъхновението му, което изстрелваше думите със скоростта на зенитна картечница. Прометей дори бе забравил и вечното си старание да не удължава прекалено гласните и да поставя ударения на думите, както ги поставят българите.

— Гледай сега! Гледай и ти бе, маскара, кво си зяпнал през прозореца, ушите че ти скинем, я ела тука! — викна той на детето, изчака го да дойде, премести календара на бюрото. — Гледай сега, бай Харитонов! Ти си касиерката, те това е рафто. Я ти давам тия двайсетачки…

Той бръкна във вътрешния джоб на дрехата си, после в задния на панталона, после в двата странични и вдъхновението му избледня от моравочервеникаво до дъждовносиво.

— Леле, майчице, парите! Парите ми…

Харитонов помисли, че това е част от номера, и бе готов да се възхити на актьорското му майсторство, но циганинът се замята прекалено артистично из стаята, а виковете му заплашваха да съберат цялата улица. Той си знаел, оня, оня!… Пефин бил, никакъв Пефин не бил! Така му изметнал ръцете и тая двайсетачка, дето я дал на детето, от неговите сигурно, за подигравка… Леле, че разбойник!…

Подполковникът щеше вече да се засмее, но се сети, че обвинението пак бе отправено към съученика му Епифан Пефин, и строго му заповяда да обясни спокойно какво е станало, а най-напред да каже, разбира се, откъде и защо е имал толкова пари в джоба си. Прометей Чорбаджийски преглътна, изтри слюнките ярост от посинялата си уста: за фестивало бе, бай Харитонов, и джинси на детето, и за това-онова… Разбра, че думите няма да са достатъчни, и сломен измъкна една омачкана спестовна книжка. На, преди два часа съм ги теглил! Двеста кинта, пет двайсетачки и десет десетачки ми дадоха. Харитонов разгледа книжката и не се изненада от голямата сума в нея — в града отдавна имаше цигани с далеч по-тлъсти спестовни сметки. Без малко да иззлорадствува: Видя ли сега какво е да те оберат!, но служебното у него надделя.

— Значи, ти искаше да опиташ в магазина софийския номер…

— Мани го сега номера, бай Харитонов! Пущи ме да го намерим тоя айдук! Душицата му че извадим! От циганин да краде, това у целио свет не го е имало! — И той продължи заканите си на своя древен език, защото все едно те бяха отправени вече към един въображаем съплеменник.

Подполковникът отново изигра умело досадата и строгостта, за да завърши с едно „последно“ великодушие — нямаше основание и интерес да го задържа. Прометей Чорбаджийски, у когото в последна сметка винаги надделяваше мечтата му около него да цари добропорядъчност, неведнъж бе оказвал такова съдействие на милицията, че то изкупваше всичките му дребни прегрешения. А в гнева си той обеща не само да обере ножовете, но и да мобилизира цялата махала едва ли не за охрана на фестивала — щели да му докарат вързан всеки джебчия, дошъл от другаде. Харитонов спокойно се уповаваше на десетилетния си опит с това и хитро, и простодушно смуглокожо население, сред което криминалността все още се държеше в своите прости патриархални форми. Локалният патриотизъм би могъл сега да свърши по-добра работа от всичките пратени му на помощ специалисти, защото нанесената на Прометей Чорбаджийски обида щеше да се превърне в кръвна обида за всичките му сънародници.

И вие вече знаете, другарю следовател, че габровските цигани не се провиниха в нито една кражба и с нито едно сбиване през всичките петнайсет дена на фестивала — нещо, което действително граничи с чутовните масови подвизи, известни ни от историята. Само дето не успяха да заловят необикновено дръзкия крадец, разтревожил тоя ден града. Но това и милицията не успя, така че нямаме право да ги упрекваме.

3.

Тринайсетият ден на месеца за Великов не се отличаваше с нищо от другите дни и той пристигна, както обикновено, десет минути преди началото на официалното работно време. Подвикна мимоходом на секретарката си: Как си, Стефче?, а тя се зарадва на доброто му настроение и веднага му поднесе лист хартия.

— Заповедта за Стефчо. Вижте дали такъв вариант…

— Каква е тая заповед? Какво е направил?

— Вчера… Нали вие наредихте…

— Какво съм нареждал ма? Кога се е самоотлъчвал?

— Амиии… вчера!

— Вчера аз го освободих. Не ти ли каза? От утре хуква с чужденците и до края на месеца… Стефано, Стефано, и друг път съм ти казвал, няма да ми правиш тука интриги, че ушите ще ти скъсам!

— Ама аз… ама нали вие… — Секретарката се разплака и не можа да продължи, но той не възнамеряваше и да я слуша.

Влезе в кабинета си, вдъхна утринната свежест в него, вдъхна утринния порядък върху бюрото, телефонът зазвъня, но той не вдигна слушалката. Тия минути все още бяха негови. Накъса заповедта, работният ден на кошчето започна с нея, разтвори бележника със задачите на деня, подредени в ситния и къдрав почерк на секретарката. Извади очилата си — отскоро бяха му предписани и засега само почеркът на Стефка го подсещаше за тях. Не чу почукването, но веднага долови отварянето на тежката тапицирана врата.

— Здравей! Разбрах, че си тука, пък не се обаждаш… Прощавай, че нахълтвам така, но нека, преди да започне тая лудница…

Великов изръмжа не особено дружелюбно: „Кажи!“ към уголемената и поразмазана зелена фигура, застанала насред стаята.

— Мисля, че все пак заедно трябва да помислим…

Великов разбра най-после какво го дразнеше и свали очилата. Фигурата доби естествените си размери: жилаво и сочно като майска трева в строго зелената рокля тяло, набъбнало сякаш в следдъждовна пищност.

— Е, много рано си се размислила! Че и мене караш.

— За теб, разбира се, това не е проблем, но аз цяла нощ мислих…

— Така ли? Тъкмо щях да те питам как си спала! На теб да си го изкарам. Слушай, кажи какво да правим с тоя луд на площада? Ако още веднъж ме спре да ме пита как съм спал, ще го хвърля от моста!

Коева също се усмихна, но с някаква иронична тъга.

— И как спа все пак?

— Хайде, хайде, и ти сега! Спах като преповито и нахранено бебе. Такова хубаво нещо ми се случи вчера!… Но и на теб няма да го кажа. Пък и тоя Мустанг, да си призная, напълни ми душата! Как, издъни англичаните, а?

Прекъсна го необикновената руменина, цъфнала над зелената поляна на роклята, пълна със сенчести падинки и примамливи могилки.

— Да, и на мен ми се случи нещо хубаво, но се налага да помислим и за лошото. Трябва веднага да напусна. Въпросът е по какъв начин да се уреди…

Великов разпери лакти на бюрото.

— А бе какво става днеска тука? Тоя тръгнали да го уволняват, другият хукнал сам да бяга…

— Не знам кого искат да уволняват, но нашият случай поне не се нуждае от обяснение, нали? Освен… освен ако ти си решил нещо друго и за това ти е толкова весело.

— Какво да съм решил? — Единият от телефоните иззвъня. — Слуша Великов.

— Слушаш, ама не слушаш! — провикна се гъгниво слушалката, така че трябваше да я отдалечи от ухото си. — Какво си направил вчера с момчето, та още не може да дойде на себе си?

— Какво съм направил? Какво момче?

— Муци бе! Кажи, какво направи с него, та да си съсипе така здравето? Такъв футболист да съсипеш!

— Ама нищо не съм направил!

— Не си! Като че ли не се знаем! Казвай кой от твоите методи за мобилизация на силите си приложил — премина гласът към твърде жестока язвителност. — Или по-добре на доктора го кажи, да знае какво да прави, после ела да си поговорим! Обади се в болницата и идвай! А с момичето на Пефин какво се разбрахте?

— Какво момиче?

— Великов… не те разбирам!

— Аз пък хептен! Никакъв Муци не съм виждал. Вчера бях на лов, после на мача. Само там…

— Така ли? И колко заека изтреби?

— Четири — отвърна рефлективно Великов.

— С един куршум ли?

— Слушай!…

— После ще те слушам! Обади се в болницата, ти казах! — металически изкънтя гласът в мембраната и рязко се прекъсна.

Великов обеси слушалката на шнура й, объркан от невъзможността да си спомни нещо.

— Какво наистина си направил с момчето? И аз чух, че нещо е станало.

Той едва сега усети гальовния натиск върху косите си и рипна така, че я блъсна с глава в гърдата, но Коева не се отдели от него. Силно прегърна кръста му, силно залепи бузата си на сърцето му, сякаш искаше да го прислуша. Не го укроти, но го накара да се вцепени от изумление.

— Не знам, мили, може би тъкмо липсата на любов ни прави понякога така безогледни…

Сега той я отхвърли така, че тя едва не седна в качето на фикуса, до прозореца. И усилено зачеса левия си юмрук.

— А бе какви са тия номера, дето ми ги разигравате?

Коева се сгърбуши, сочната й зеленина сякаш изсъхна.

— Ще оставя молбата на Стефка. Намери начин да я прокараш. Още днес ще напусна, имам невзета отпуска.

— Чакай! Чакай, ти казвам! — изрева отново Великов. — Седни! Ей там седни! Казвай сега какво е станало!

— Шефът те чака.

— Ще чака.

— Приех вече, че нищо не е станало. Но един от двама ни все пак трябва да се махне. За теб това е невъзможно…

— Но какво се е случило бе, жена? Обидил ли съм те нещо?

— Не, защо? Това не е въпрос за обиждане. Просто… просто, докато ти не знаеше… можеше как да е да работим заедно…

— Какво не съм знаял?

Жената се изправи от далечното кресло.

— Моля те, поне не ме измъчвай с подигравките си! Недостойно е. Глупаво се държах, знам, но не го заслужавам.

Гърдите му си спомниха меката тежест отпреди няколко мига, той чу някакви думи, но нещо му се губеше, нещо, което трябва да е станало по-отдавна. Дали оная вечер, когато пиха в ресторанта с професора и после я изпрати?… Невъзможно! Да е изпил, да е изпил една-две чаши… Някаква бъркотия бе настъпила, от тия, които той най-много мразеше и, общо взето, умееше да не допуска до себе си.

— Виж какво, аз наистина не разбирам някои неща…

— И аз не разбирам защо така детински се правиш на ударен! Нима искам нещо от тебе — кипна жената с една фамилиарност, каквато през петте години не бе си позволявала. — Защо излъга и шефа? На лов си ходил! Той те видя вчера, заедно бяхте в коридора…

Великов премига, както премигваше в подобни случаи пред собствената си съпруга. От нея се отърваваше обикновено с шеговито безпомощно вдигане на ръце и с: „Чакай, за тая работа трябва анкетна комисия!“ Но на тази странно преобразена жена, която бе чувствувал като привична до незабележимост част от себе си и въпреки това бе уважавал, не би могъл да каже, че ще назначи комисия. Каза й почти нежно:

— Седни! Моля те, седни! Почакай да се обадя и после…

Обаждането бе му нужно за минутка поне да се отклони с нещо друго, да възвърне самообладанието си. Тия дяволски жени винаги намират начин да те накарат да се чувствуваш виновен, дори и да не знаеш за какво! Но тя, останала права, сякаш бе се отдалечила още повече в кабинета му. Не тя идеше вече към него, себе си усети да върви към нея, плахо и умолително, но тя го чакаше със същата вбесяваща го гримаса, с която жена му даваше да разбере, че каквито и да й ги приказва за Стефка, тя си знае как стоят нещата. Свързаха го доста бавно с лекуващия лекар, та миговете от враждебно, виновно и недоумяващо мълчание се напластиха в кабинета като удушливата цигарена мъгла след заседание.

Бъркотията обаче стана невъобразима: Такава силна нервна криза никога не съм имал, каза докторът, но стана ясно само това, че не той никога не я е имал, а липсвала в практиката му. Футболистът бълнувал, буйствувал, често споменавал името му, на Великов името, котка някаква споменавал, на която били отрязали опашката. Аз ли? — подигра го Великов. Не, не се разбира точно. Но майка му каза, че наистина котето на леля му, дето вие сте ходили у тях, намерили го с отрязана опашка, в пуловера му, и две празни шишета от водка, отначало и на алкохолен делир приличаше, значи, наистина нещо е станало и ако вие, другарю Великов… Какво аз? Я говорете по-свързано!… Вие сте били при него, би трябвало да знаете. Той все за вас бълнува и Лина някаква споменава, нарича ви дявол и че сте играли като дявол… Какво съм играл? Ами… футбол сигурно, не знам… А бе вие луди ли сте там? — не издържа Великов. — Той ако е откачил, вие мозък нямате ли в главите си? Какво общо имам аз с тоя футболист? Ей сега ще дойда!… Но лекарят неочаквано реагира с безреспектна властност, може би заради обидата: В никакъв случай! В никакъв случай не бива да ви вижда сега! Ще ви кажа откровено: боя се от най-лошото. Ще повикам и консулт от София.

Великов захвърли слушалката на бюрото, притича към двойното канапе, където така настойчиво бе канил помощничката си да седне, захлупи лице в шепите си. Сякаш отново за да се отдалечи от него, Коева отиде до бюрото и постави слушалката на мястото й. После задокладва бавно, с ударения върху всяка дума, а тази настойчивост тактуваше мелодията на една не по-малко непонятна му отмъстителна злоба:

— Другарю Великов, вчера вие ходихте при футболиста! Шефът ви нареди. Аз бях тука. След разговора ни с инженерката на Пефин…

Прекъсна я навярно погледът над върховете на пръстите му. Тя потрепера, поиска да си тръгне, но пътят й минаваше на метър от канапето.

— Ела — повика я той хрипливо. — Ела при мен! Дай си ръката.

Тя се приближи, но не за да му подаде ръка, а да излезе.

— Не можеш ли да ми кажеш нещата по-човешки? Аз ти имах доверие…

— Аз също ти имах доверие. И нещо много повече…

— Значи, сте решили да ме сваляте? Дойде и моят ред, значи? Бая сте се потрудили наистина! Но защо по такъв идиотски начин?

— Какво става с теб? — понечи да се върне зеленият цвят на надеждата, но той сдържано го пропъди.

— Върви си! — А тая сдържаност означаваше, че е завинаги.

4.

Като полежа десетина минути на канапето, Великов повика секретарката си: „Ти прощавай за одеве!“ Тя пак се зарадва, но помръкна веднага, щом я покани да седне. Той я запита дали си е избрала вече новия началник, при което жената притисна силно коленете си едно в друго под роклята, а той остана доволен от уплахата й.

— Да си призная, сигурно ще ми бъде мъчно за теб. Колко години вече и, общо взето, се разбирахме с теб, нали? Даа, доста години поработихме заедно и, както се казва, лоша дума може да сме си казали, но не сме се лъгали, нали? Би ли могла да ми кажеш откровено какво става тука, какво си чула?

— За кое, другарю Великов? — попита секретарката и той с огорчение разбра, че тази жена, която го ревнуваше от всички и с това бе му създала не един семеен скандал, бе уплашена само за собствената си съдба.

— Ами… да кажем, вчера. Вчера да е станало нещо, докато ме нямаше.

Секретарката не знаеше да е ставало нещо. Не била излизала изобщо, само до стола ходила на обяд и заключила, разбира се. Дори мача гледала оттатък, с няколко колеги. Преди това ли? Ами… нищо, редовен приемен ден, нали и вие бяхте тука, другарю Великов, как мога да отида някъде?

— Тука ли бях?

— Не ви разбирам, другарю Великов.

— Даа, ето че и ти вече не ме разбираш! Добре, какво правихме вчера до обяд?

Тя поиска да изтича за бележника си, но той я спря: нямало нужда, да му каже само какво си спомня. И тя заразказва с бързината на страха как Стефчо й се обадил, че той, другарят Великов, нямало да дойде, защото бил отишъл някъде с колата и така нататък. Но после вие дойдохте, другарю Великов. Метнал ме беше, тоя хаймана, прави си понякога такива хулигански шеги. Вие също се ядосахте и ми поръчахте да изготвя заповед за уволнение. А посетителите не бяха много — фестивала, мача… знаят хората, че в такива дни трудно се върши работа, затова сигурно. Е, тази, тя най-много време ви отне, дето разправят, че била любовница на другаря Пефин, но аз не го вярвам, другарят Пефин е такъв прекрасен човек! И Коева повикахте, а аз даже кафе ви сервирах… — не пропусна да отбележи подвига си тя. Само това й направило по-особено впечатление, че момичето излязло разплакано, но тя нищо не знае, нищо не е чула. Разговаряла през това време с онзи, който го чакал, та да идат заедно при Муци. И… и отидохте, другарю Велинов. Той каза, че ще ви закара с колата си, защото нали Стефчо…

Великов я прекъсна грубо:

— И всичко това, дето ми го разправяш, вярно ли е?

— Защо да не е вярно? — стисна тя пак коленете си. — Нали вие сам…

— Ако те пита милицията, така ли ще го разправиш?

— Защо милицията? — ужаси се жената.

— Добре, да не е милицията. Анкетна комисия ако те пита?

— Но как иначе да го разкажа?

— Стефче, вчера аз не съм идвал на работа — произнесе той, сякаш искаше да й внуши какво да говори пред комисията. — Бях на лов. С колата. Не ти се обадих, защото ми беше неудобно. Забранен сезон е. Затова накарах и Стефчо да ти каже…

— Но вие бяхте тука, другарю Великов! — извика жената и като че ли молеше да не я забъркват в тая нечестна история.

— Сигурна ли си?

Тя отново поиска да хукне за спасителния бележник.

— Стефче, аз не бях тука!

— Другарю Великов… — изхлипа безпомощно жената.

— Добре, добре, успокой се! Нищо страшно няма. Би ли ми направила едно кафе, ама силно?

Когато тя се наведе да остави кафето, той несръчно я щипна под брадичката. Никога не бе я докосвал и тя хлипащо му декларира, че каквото и да станело, щяла да бъде на неговата страна, че била готова на всичко… Но той я помоли само да го попази половин час, да си събере мислите, преди да отиде при шефа.

Засърба горещото кафе с надеждата, че затворената в него тъмна сила ще проясни поне мозъка му. Вместо това към хаоса се добави и мътната тъга по докоснатата женска кожа. Лъжеха ли го тия жени? Познаваше преструвките им — повече детински, те го ядосваха с това, че го затрогваха и обезоръжаваха. Единствено прекалената им преданост бе му създавала понякога неприятности. А онзи, който го наруга по телефона, най-малкото, когато ругаеше, умееше да се преструва.

Великов намери по прекия телефон председателя на физкултурното дружество, но той дозабърка нещата: закле се, че го е откарал у лелята на Муци, че го чакал там отвън, а после не го видял повече, защото Муци му казал… и трябвало бързо да го откара в базата… Не, никаква кръв не е имало, и никакви котки, и момчето си е било съвсем нормално и казало, че са се разбрали с него, с другаря Великов де. И било готово за игра, и се заканвало на англичаните, и псувало… е, това малко го озадачило: Муци псувал всички, дето си мислили, че можели да го купят с коли и апартаменти. Дори се бил маскирал в някакъв костюм, да не го познаят хората. Това най-много му тежало и ако се канел да напусне спорта, то било заради тая просташка слава… Председателят сам недоумяваше как и кога е станало нещастието, след като лично е бил там през цялото време, а Великов пък разбра само едно: че няма всъщност никакви свидетели, които биха го подкрепили. Освен горския, на когото се обади, че ще постреля в неговия район, и ония хулиганки, и… и зайците в хладилника. Но какви свидетели са това, щом е решено да бъде свален човек като него?

Позвъни на жена си: Какво правят зайците? Нищо — отвърна жена му със същия вид хумор, — мъчат се да ме убедят, че си бил на лов. И вчера не бе пропуснала да му даде да разбере с вечната си гримаса, че знае как стават тия работи: горският им стреля зайците за оправдание в къщи, а те през това време… Бъди спокойна — ревна й той, — и на лов няма да ходя вече! Какво е станало? — разтревожи се тя, но той й каза само да не го чака за обяд. Е, да, само зайците бяха на мястото си сред тая дивашка бъркотия. Канеше се да ги раздаде довечера на приятели — нищо, пак ще ги раздаде, за бог да прости!

Опита се още веднъж да види тоя разкошен вчерашен ден, който настояваха да му отнемат, а и от него нищо не бе останало. Опиянението от резливото майско утро, жарката сладост на раздвижените сокове в мускулите, докато се свличаше из доловете, самозабвеният танц на дълго неизвежданото куче, ликуващата кръв след точните изстрели… Толкова му беше хубаво, та взе и ония хулиганки на пътя, че и един заек им подари на края…

Момичетата клечеха в хендека край прашните си сакове и той сам се изненада от внезапното си великодушие, защото ненавиждаше тая скитореща по пътищата младеж. Сигурно за да се похвали — един ловец, ако не се похвали, пък дори и Великов да се казва, не е никакъв ловец! А тия калпазанки за благодарност му се присмяха. Това се казвало природно чудо: да ги вземела служебна волга! Но се намъкнаха в колата, без дори да попитат може ли! Иначе не бяха глупави, особено онова с големите гърди. Той им обясни, че на шофьорите е забранено, но те и това знаеха. От пет километра е видно, викна едното, че не сте шофьор, а някой страшен началник, който е ходил на лов… И в „Стършел“ често пишат за такива, добави другото, с големите гърди.

Видно беше, естествено. Той поиска да прибере кучето отпред, да не ги плаши, но те му казаха, че са се справяли досега с всякакви кучета, та с това ли мило птичарче… Не е птичар, засегна се той, а песът му с пес вече бе се сприятелил с тях и скачаше да ги целува. Попитаха го колко зайци е убил, той подхвърли небрежно: Четири! Те го попитаха по същия начин: С един куршум ли? Той спря колата, отвори багажника, накара ги да излязат. А те пък писнаха: Горките зайчета! Едното даже се сети, че сега е забранен ловът, та го принудиха да им признае защо има разрешително. Другото се развика: Ама това пък е съвсем подло! Горките зайчета знаят, че сега е забранен сезон, и си играят най-спокойно, и си се любят… Знаят, че вие сте председател на окръжната комисия за защита на природата, сигурно даже са се зарадвали, като са ви видели, а не знаят, че имате бележка…

Я стига сте ме будалкали — сряза ги той и ги заплаши, че ще ги изхвърли от колата, но те никак не се уплашиха. Оная, с големите гърди — май че беше дори без сутиен! — му изнесе цяла лекция за някакви експерименти с растения в Съветския съюз. Оказало се, че и най-обикновеният зарзават можел да запомни и да познае човека, който му е причинил зло, а в други случаи пък бурно съчувствувал на експериментатора, когато той си порязал пръста. Тя разправяше това съвсем научно, с разни термини, описа му дори детекторите, с които правели тия експерименти, и той бе готов почти да й повярва, ако не бе завършила с предупреждението: Така че имайте пред вид, сега сигурно всяко стръкче трева в окръга знае много добре кой и какъв е председателят на комисията…

Успяха да го разсмеят, макар и доста гузно, защото той сам се разкайваше вече за ловния си излет. Почувствува нужда да се оправдае: това било единствената му страст и тя единствена и за пръв път успяла да победи принципите му! Но просто щял да експлодира от нервно напрежение! Хората си имат какви ли не развлечения, карти, табла, пиене, а той не познавал други начини за отмора. Пусна и малко злоба: А по-добре ли постъпват ония, дето гонят зайчетата като вас?

Бе си спомнил за Пефин и в яда си, че е забравил уговорената среща с инженерката, струпа всичко на нея, макар в тая история още да не бе ясно кой точно е зайчето и кой ловецът. Момичетата не забелязаха противоречието с предишното му твърдение и побързаха да я защитят: Оня… — Той естествено не им спомена никакви имена. — Оня сигурно е използувал служебното си положение и така нататък, а едно беззащитно момиче… Наложи се да им каже, че то никак не е беззащитно, че е дори такъв специалист, какъвто лесно не можеш да намериш, та камо ли да уволниш, изтърва две-три приказки повече и момичетата ахнаха: Ама да не е?… Оказа се, че тъкмо при нея отивали, на гости, за Карнавала. И се развикаха: Не може да бъде! Ние я познаваме. По-скромно и по-умно, и по-чисто момиче и така нататък. Сигурно било истинска любов, от нейна страна поне е сигурно, готови били всичко да заложат за нея…

А бе любов, любов, ама къде дават така! — не отстъпи той, а едното, не, другото беше, го запита с коварно учудване: Защо? В Габрово не дават ли? Той се позасегна на тема „Габрово“ и пак се сдърпаха — не на тема „Габрово“, а за любовта, но онова с неприличните гърди го накара да си глътне езика с безсрамието си: Като ме гледате така, не мислите ли, че имам малко по-голям опит в любовта от вас? И вие, другарю страшен началник, за какво спряхте държавната кола? Ако бяхме момчета, щяхте ли да спрете?… Спокойно би могла да му тръсне: Ако не бяха тия гърди! Всъщност тя така си го и тръсна, защото те се разшаваха като кимащи в потвърждение глави и още дълго кимаха в огледалото за обратно виждане. Нищо не можа да им възрази освен: Стига сте ме наричали така!… Защо, не сте ли страшен?… За някои може да съм страшен, но то си е тяхна работа. Аз се ръководя от принципи… А освен принципи друго нещо нямате ли?… Ей — подвикна им той през рамо, — ама вие непременно ли сте решили да ме разсърдите?

Те се разкискаха и му казаха, че ако иска да знае, от всичко най-много обичали мъжете с принципи и нека той да ги извини за държането им, но то било, защото за пръв път срещали такъв мъж, и че той не бил никакъв страшен началник, а един страшен мъж! И му предложиха да ги закара право у Линчето, та сам да се убедял какво момиче е тя. Той обаче отказа. Цяла вечер бил с нея, видял я колко струва. Всъщност, момичето може пък и наистина да не е виновно! Помоли ги да го извинят пред нея и да й кажат, че не било бързо; сега вече не останало време, но щом минел Карнавалът, щял да я потърси да си поговорят. На края, кой знае защо, им уви във вестници и единия от зайците, най-големия. Като армаган за инженерката…

Да, чрез нея би могъл да намери тия момичета, но за какво са му? Кой ще им повярва? А както е тръгнало, току-виж, и тя започне да твърди, че е идвала сутринта при него и че никакъв заек не й е изпращал. Не, съвсем друго нещо се криеше зад тая идиотски скроена история!…

Той знаеше, че напоследък такива като него ги сваляха не за това, което са извършили или неизвършили, а им търсеха други поводи, но не откриваше истинската причина и опитите му почнаха да се блъскат все по-безпомощно в гумената стена на примирението. Е, какво пък, трябва да има движение на кадрите, младите трябва да растат, старее вече, може би някои от методите му наистина… Ето тоя, при когото щеше да отиде сега и който продължаваше да твърди, че уж не можел без него… Може, разбира се, петнайсет години е по-млад, ама науката на управлението я знае на пръсти и още един куп неща знае в повече, че и тост да ти произнесе, и реч да ти държи ненаписана, и се облича като ашлийски лорд, ама то всичко му дадено още от дете: университети, школи, специализации в чужбина…

Не успя да се настрои и срещу него, както срещу вчерашните момичета, въпреки цялата непонятност на другия свят, в който бяха расли, а чувството му за вина ставаше все по-силно. То лягаше в него като удушлива мъгла, макар да не се сгъстяваше около нещо конкретно. Из нея се мятаха убитите в забранения сезон зайци, сякаш ликуваха заради справедливото възмездие, безпомощно залиташе силуетът на Пефин, комуто бе поставил ултиматум да прекрати скандалната история, цяла тълпа други призраци почнаха да крещят обвинително в мъглата и той, като ги послуша няколко минути, като почеса още няколко минути гърба на левия си юмрук, тръгна да си направи законната и нужна сега самокритика.

5.

Бяха го обаче преварили. Секретарката забрави да го предупреди, че вътре има посетител, и Великов мрачно се спря на прага, но шефът изненадващо му се зарадва. Навярно не му се щеше да бъде сам изповедникът в такава една самокритика.

— Ела, ела! Пефин каза, че му било неудобно да те гледа в очите, тебе специално, дори не забеляза колко ме обиди. Значи, мен може да гледа в очите, значи, аз…

— Щото той ме предупреждаваше — възрази Епифан Пефин; беше остарял, потъмнял и повече отвсякога приличаше на циганин — на току-що смъкнал от гърба си хладилник или електрическа печка хамалин.

— Човешка история! — изрече Великов, замаян от собственото си чувство за вина, преди още да бе схванал напълно за какво става дума.

— Човешка е, разбира се — съгласи се развеселено онзи, при когото бе дошъл да признава всичките си неясни вини, и тази негова вечно весела разпоредителност най-много го смущаваше в първата година на съвместната им работа.

Великов не бе предполагал, че е възможно да се водят авторитетно хората иначе освен със смръщено или поне строго лице. После сам се убеди колко по-бързо той разоръжаваше и най-опърничавите с виц или закачка, колко по-лесно ги подчиняваше на себе си, и започна да му се плаши. Утешението: млад е, ще улегне — не го утешаваше, защото четиридесет години все пак не са малко и защото в него напираше една носталгична тъга, която искаше да се разсее в нещо повече от симпатия, в нещо като възхита от този елегантен, лесно смеещ се хубавец, който играеше рано сутрин тенис с разни хлапаци по игрищата, държеше на бюрото си стихосбирки и други такива странни книги, през обедната почивка гледаше да хване из коридорите някого за партия шах, викаше и се сърдеше, ако забележеше, че този някой се оставя прекалено бързо да го бият, а през това време от касетофона на бюрото му, в който диктуваше вечер бързи писма и разпореждания за секретарката си, гърмеше някаква трудна за слушане музика. На лов ходеше само когато му го наложеха служебно, противен му бил тоя спорт, и Великов така и не реши докрай правилно ли би било да се възхити от такъв човек.

— Човешка е, разбира се — повтори този все още плашещо неясен мъж. — Затова е и мъчна. Една мъчна човешка история! Ето събираме се, кажи-речи, цяла хайка, за да убием нещо, което, откакто свят светува, хората са възпявали в най-хубавите си песни…

— Ама са го убивали и по-жестоко — оправда се мрачно Великов, чул в „хайката“ само себе си.

— И все не са го убивали — сякаш се зарадва на откритието си неясният млад мъж. — Май че и ние, въпреки дружните си усилия… а, Пефин? — Директорът вдигна глава в озадачено очакване. — Но не мога да въведа многоженството в града бе, брате! Великов не разрешава.

— Аз може и да заслужавам подигравки — предпазливо избухна Пефин. — Но не съм дошъл…

— Стоп! Никой не ти се подиграва, просто когато човек… е, в такива случаи човек става особено чувствителен. Мисля, че нямаш основания да се оплакваш от нас, дори и от Великов. Чу ли го какво рече? Човешка история! А това е почти нечовешко за него, знаеш го. Другарю Великов, нашият приятел и уважаван съгражданин научил, че жена му е идвала при мен. Забележи: не от нея, което показва, че оттук изтича информация. Научил е още, че си викал приятелката му. Забележи: пак не от нея, което вече конкретизира донякъде източника…

Великов наежи рамене срещу стоварващата се върху им нова вина, но Пефин го превари:

— Не е той. Казах ти, не съм дошъл да ви искам обяснения, нито да такова, аз…

— Да, той вече ми заяви, че макар и да е готов да отреже главата на жена си, загдето е идвала при мен, в дадения случай ще предпочете нея пред другата. Не за рязане на глави де, иначе! Защото, макар да обичал другата, все още обичал и жена си и съзнавал колко по-важни неща го свързват с нея. Изобщо осъзнал докрай грешката си и щял да я оправи и без нашето вмешателство… — Неясният мъж поразходи спортната си осанка над слънчево пъстрия килим, надникна в разкопчаното си сако, сякаш проверяваше дали въпреки тениса тия проклети служебни обеди и вечери не са почнали да издуват ризата му с неизбелената черна розичка-емблема над пояса. — Какво беше още? Да! Аз от своя страна го уверих, че, първо: жена му не е идвала при мен да се оплаква или да иска намесата ни, а да се допита другарски дали да подаде заявление за развод, дали няма с това да навреди на общото ни дело. На което аз не бях в състояние да отговоря друго, освен че тези неща все още трудно се решават в нашата инстанция, че още не съм получил ясни инструкции по тези въпроси и така нататък…

— Тя не е добре с нервите — каза Пефин, но той го перна със сините камшичета на погледа си.

— Ти добре ли си с нервите? Ние с Великов добре ли сме? Но както и да е. Второ, аз току-що казах на другаря Пефин, че ние не гледаме на това като на грешка. Грешка е, ако някой почне да мърсува наляво-надясно, а любовта е божа работа, както казват старите хора, и само господ бог дава опрощения за такива грехове, ние е другите се занимаваме. Затова и не сме правили никакви опити да се намесваме, напразно той ни упреква, нали? И на края, другарю Великов, аз горещо уверих другаря Пефин, че той не е загубил нито грамче от нашето доверие. Ти да добавиш нещо?

Великов отново вдигна наежените си рамене, върху които сега тегнеха парещите лапи на тая информация, чиято неясна и многопосочна ирония той отново усети отправена към себе си, но пак не успя да каже онова, което сам не знаеше какво ще е.

— Може би ще ни съобщиш нещо за момичето? Ние от прекалена грижа за нашия човек съвсем забравихме, че й дължим също така малко уважение.

При „нашия човек“ той посочи Пефин с такова накланяне на главата си, което окончателно потвърди, че не е харесал някои неща в неговата самокритика.

— Какво да ви кажа — изпуфтя Великов. — Момиче като момиче…

— Хайде, хайде, щом е успяло да завърти главата на нашия човек, не ще да е обикновено момиче! Как посрещна такъв изход?

— Какъв изход?

— Ама какво става с теб бе, човек? Защо си така разсеян, уморен ли си, какво…

— Така е. Уморен съм и е време да ме освободите.

— Ей, ама вие да не сте се наговорили нещо? — засмя се неясният мъж. — Пефин преди малко също искаше да го освободим. Не така, другари! Всички сме уморени. Но ето сега, на фестивала, ще си погинем — повтори той смеха си с горчив шприц подигравка в него. — Смехът, казват, бил здраве.

Великов изръмжа:

— Да, само че го взема от нас, за да го даде на другите.

— Леле, че си зъл днеска! Бе ти да не си против нашия фестивал, а? Да се разберем, никакви отпуски! Като мине, ще ходим да се лекуваме от смеха.

Великов се опита да разбере нарочно ли изтълкува думите му като искане за отпуска, но не видя друго в бистросиния смях на очите му. Изправил се, Пефин стърчеше унило в модния си костюм на дискретни шотландски карета, изчакваше сгодата да си тръгне.

— Е, какво, няма ли да му кажеш все пак нещичко за кураж?

— Аз не съм разговарял с нея. Може би Коева, нея питайте!

— Но ти ми каза…

— Казал съм — нищо не съм ти каззал!

— И при Муци не си ходил?

— И при Муци не съм ходил! — викна Великов.

— Аз ще си вървя — побягна пред надигащата се кавга Пефин.

Неясният млад мъж моментално му показа стиснатите си палци.

— Дерзай, братко! Но както се разбрахме: кротката! Човешка история е това.

Пефин не смогна да оформи една измъчена усмивка за отговор, пък и видя, че онзи вече го е забравил, изцяло насочил се към Великов. Излезе почти на пръсти, без поздрав, насред буреносното им мълчание.

— Виж какво, да не забравя, помисли, моля те и ти как да включим Пефина в работа, не бива да я оставяме така. Тя ми направи отлично впечатление.

— Да, тя беше някога…

— Знам, поговорихме си с нея. Тъкмо затова! Е, хайде, изтърсвай сега! Какво има?

— Може би ти трябва по-напред да ми кажеш.

— Подсети ме, какво!

Великов пак издържа на погледа му, който и сега не промени своята ведросиня невинност. Не, нямаше да се даде на тоя хлапак!

— Нещо се прави около мен. Нещо, което прилича на заговор.

— Оу! Цял заговор, така ли? — надсмя се, както и други път, неясният млад мъж над стародавната му мнителност.

— Мисля, че ако не друго, то поне едно откровено отношение съм заслужил. Щом трябва да си отида…

— Аз пък мисля, че може би не ще е зле да идеш днеска на лов. Последна възможност, щото от утре…

— Бях вчера.

— Е, кога бе, братле? — изсмя се неловко и с досада младият мъж. — Значи, аз не съм разговарял с тебе сутринта пред онова място, дето казват, че и царят го посещавал пеш, значи, не тебе съм пратил после при Муци и не ти ми каза…

— Вчера не съм идвал на работа.

— Оу! — повтори онзи странното си възклицание. — Не обичам мистиките. А заговорите пък хептен! Знаеш ли какво, я дай сега да си гледаме работата! На мистиката ще й омръзне да бъде все мистика и сама ще се разкрие. Тогава ще ти хвана и заговорниците, обещавам ти.

— Стига с тия твои маниери! — викна гневно Великов, но веднага рухна в своето предварително примирение. — Мисля, че поне малко сериозно отношение ми се полага след толкова години. Аз знам, че като работи човек такава работа, все ще се натрупат разни неща, за които трябва в определено време да бъде махнат. Но не е ли по-честно да му се каже откровено: така и така, другарю, време ти е…

— Стоп — спря го младият мъж и се спря пред него и загрижено го загледа в упор. — Наистина ли има нещо? Защото аз, давам ти честната си дума, не съм чул абсолютно нищичко! Ето и оня ден бях в София… Ако наистина си подразбрал нещо такова, казвай направо, ще се преборим! И друг път съм ти го казвал: за никъде не съм без тебе. Освен, разбира се, ако са решили да те пратят на по-отговорна работа…

Великов не издържа на тая по юношески експанзивна и откровена тревога. Вдигна се тежко от мястото си, изпуфтя една не дотам тежка закана:

— Добре, ще видим!

И остави собственото си недоумение да тегне и над този светъл и предкарнавално жизнелюбив кабинет.

6.

Може би окуражен от стиснатите палци, Епифан Пефин още от телефона на пропуска се опита да намери Ангелина. Не я откри нито в електронноизчислителния център, нито в дома й и решителността му се обърка: все още му се струваше по-лесно на нея първо да поиска прошка, пък тогава, фигуративно казано, да падне на колене пред жена си. Подкара безцелно из града, но москвичът бе придобил, изглежда, инстинктите на кон или магаре и сам го отведе пред портала на завода — точно в мига, когато оттам излизаше инженерката с две непознати момичета. Щеше да ги остави да отминат, ако не бе забелязал, че тя също поиска да избегне срещата. Остави колата на входа и ги догони.

— А, ти ли си? — престорено се изненада Ангелина. — Да ти представя моите приятелки…

— Търсих те…

— Не така де! Това не са обикновени приятелки. Това са ми най-добрите приятелки и специално са ми дошли на гости. Виж ги само какви са ми хубави!

Тя хвана двете момичета през кръста, привлече ги към себе си и трите образуваха пред него пъстър вълнообразен параван. Момичетата бяха красавици в сравнение с нея и тя съвсем се изгуби между тях.

— А това е другарят Пефин, главен директор на завода и…

— Лина!

— Много ми е приятно! — предвардиха едно през друго момичетата възражението й, а едното продължи с пресилен ентусиазъм: — Линчето ни разведе из вашия завод. Хареса ни, имате добра организация. Трябва да знаете, че ние сме специалистки.

— Благодаря — каза той и отмести поглед от смущаващо едрите му гърди, които доста безсрамно се разшаваха. — Лина, може ли за секунда?

— Нямам тайни от тях — отвърна тя и още по-демонстративно стисна кръстчетата им, сякаш търсеше опора или се боеше да не я откъснат от тях.

— Трябва да те видя. По възможност още сега.

— Виждаш, имам гостенки. Сега ще ги разведа из града, ще обядваме, после… А довечера сме на танци-манци. Ако искаш, може да ни кавалерствуваш, но сигурно ще ти бъде малко неловко. Впрочем, къде е професорът? Моите момичета са страшно любопитни за него, аз им…

— Ссследобед? — потискайки гнева си, изсъска Пефин.

— О, не мога! Нали ти казах… Ще се опитам и да вляза при Муци. Отзарана не ме пуснаха. Много се тревожа за него. Аз, знаеш, съм малко нещо виновна…

— Значи, предпочиташ… — изтърси Пефин като гимназист, но се прекъсна навреме.

Ангелина се засмя:

— Ама не ми прави сцени пред тях, ще ме скъсат от подигравки! След карнавала. Ще се видим след карнавала, аз ще ти се обадя. Но само ако ни намериш пропуски за трибуната! Чао!

Тя енергично помъкна приятелките си, които едва успяха да му кимнат с полуиронично страхопочитание, после три разноцветни, самонадеяно изпънали трикотажните панталони момински задничета весело заподскачаха върху високите токове. Средното, най-откроеното, изстуди яростта на погледа му с мекото синьо на плата, овлажни го, както студът изпотява прозорците. А през тези замъглени прозорци Епифан Пефин видя с брутална яснота един свят, който сякаш бе го изхвърлил на улицата, или, по-точно, изобщо не бе го допуснал в себе си — надменно затворен и подигравателно чужд свят, където се говореше неразбираем език. Той бе направил само някаква бързоходна екскурзийка из него: просташки лакома разходка на беден провинциалист по бляскавите булеварди, на чуждоземен град. Видя се убийствено сам на улицата му. Видя се унизен и смешен в своята заплененост от едно несъществуващо момиче, защото ей онова там, дето се кикотеше за нещо с приятелките си, дето сигурно му се надсмиваше сега, беше друго момиче. Невъзможно бе тая хлапачка да му е замаяла главата с такива умни и сериозни приказки, с толкова всепокоряваща женственост.

Истеричен клаксон поиска да му сторят път, но млъкна сепнато, разбрал, че колата на главния директор е заприщила изхода. Пефин уморено се повлече към нея. Тя избоксува, сякаш отказваше да върви на заден ход, да се връща и да сторва някому път. Някой угоднически му се захили над отсрещния волан. Пефин стъпи върху педалите, машинално бутна лоста за скоростите и москвичът се втурна в двора на завода като прегладняло добиче в собствения си обор.

Изпрати пропуските за карнавала по куриера още следобед, щом му ги донесоха от фестивалния щаб. Поиска веднага да се отърве от тях. Пет листчета накъса грижливо на малки парчета, докато със същото нетърпение да се отърве напъха в плика шестото, без да го прочете втори път. След час чу гласа на Ангелина в слушалката на директния телефон. Издрънчаването подсказа, че се обажда от уличен апарат. Тя бе го познала само по неговото „ало“, защото направо заговори:

— Благодаря ти за пропуските! — Той мълчеше. — Благодаря ти! — повтори тя и добави в дрезгавото пращене на токовете по жицата: — Така е по-добре. Наистина така е по-добре! И не ти се сърдя, наистина не ти се сърдя… — Той мълчеше. — Много те обичам! — извика тя и думите й запращяха като съчки в огън, но тя веднага го угаси.

Пефин се засрами от мълчанието си, а срамът му се сгърчи и писна ужасено като суровите съчки в огъня. Това не беше чуждото момиче от улицата, беше предизвикващият познатото премаляване глас и той посегна отново към телефона, за да му отвърне със същите три думички — можеш ли обаче да ги кажеш на един уличен телефон, който дори не знаеш къде се намира!…

Но това беше всъщност малко по-късно. Около час преди това, към 15 часа на тринадесети май, Епифан Пефин бе се върнал у дома си по твърде необичайно време и в необичаен вид. Завари жена си да стърже нещо над мивката в кухнята. Тя отвърна на измъченото му „Здрасти!“ с изненадващо „Добър ден“, което смогна да прозвучи и враждебно.

— Какво е това?

— Сатърче. За месо.

— За какво ти е?

— И аз не знам защо го взех. Като ми се залепи един циганин на пазара… осемдесет стотинки. Ама си е оставил ръцете в него.

Сатърчето беше грубо намацано с катран или нещо подобно, с изцапана дървена дръжка и само острието му лъщеше ново и неравно. Педантична в домакинския си ред, тя се опитваше да му придаде по-приветлив вид. На мивката лежаха вече няколко парчета изхабена розова шкурка. Пефин отмести стола край масата и седна така, че да гледа и през прозореца. Едрото, лишено от крепящите зидове на корсета тяло под сивата роба караше погледа му да отскача от облата повърхност като плочка от езерно огледало.

— Ти какво така по никое време — попита Живка през ожесточеното стържене на стъклените зрънца върху метала. — И пак в нов костюм! Като младоженик.

— Не е нов. Тоест нов е. На онзи му се разпраха гащите и ми го смениха с друг. Конците били слаби… А тая шкурка е за дърво, нищо няма да стане… Живе, трябва да поговорим.

— Сети се най-после, че имаш и жена!

— Ти знаеш всичко, но все пак…

— Нищо не знам! — прекъсна го тя бързо и жестоко.

— Знаеш. Знам, че знаеш. Какво мислиш?

— Амии… мисля, че един съвременен директор е длъжен да си има и любовница.

— Я не дрънкай глупости! Длъжен… — Той се загледа през отворения прозорец, зад който една натежала в прецъфтяването си акация лениво му пращаше с ветреца ориенталски сладникав аромат. — Ти сигурно ме мразиш…

— Ако ми кажеш за какво точно трябва да те обичам… Загдето ме изложи пред целия град, та не смея да изляза на улицата? Загдето не знам какво да кажа на детето си? Загдето…

— По-тихо!

— Защо? И без това всички знаят! Аз последна го научих.

— Живе, знам, че съм много виновен пред теб. И знам колко много ти дължа, и не съм престанал да те обичам, повярвай ми! Но… не мога повече така… в това раздвоение, не мога! Трябва да разбереш…

— Какво да разбера?

— Това е друго. То е нещо съвсем друго… — Той се запъна в търсене на определението му, внезапно го намери и заубеждава спаружените, пожълтели гроздове на акацията: — Ако искаш да знаеш, и науката така казва, че любовта е създала човека! Да, да, само тя го е създала като личност, тя го е превърнала от животно в социално същество, направила е от него личност. Но заради тая дива биология личността си остава раздвоена, разбираш ли, диалектически раздвоена. Тя иска да се слее със… със… така де, иска да се слее и всъщност пак да се унищожи и затова любовта и смъртта са така тясно свързани, те са братя… Не, защо братя? Да, имаше там едни мъжки имена, Ерос… Ерос… Както и да е, те са, разбираш ли, като сестри. И само смъртта е граница на любовта, разбираш ли? Живе, ти трябва да ме разбереш…

Той изпъна внезапно гръб на облегалката, подрипна и се свлече от стола на имитиращия паркет линолеум. Живка постоя над него също с лице към акацията, после циганското сатърче думна върху масата със заключителния удар на тимпан. Мекото й тяло рухна върху същия стол като след тежък работен ден. Тя отпусна поръждавелите си от праха на шкурката ръце в полата и обърна избелелите си воднисти очи, без очакване и без интерес, към онова, което бе престанало да бъде човек и личност и, проснато в собствените си граници, приличаше, въпреки новия костюм, на куп предназначени за изхвърляне дрипи. Дълго седя така, сякаш забравила внезапно къде да дене тия дрипи или какво още й предстои да свърши в кухнята. Надигна се, успя едва при третия опит, когато се подпря с длани върху плота на масата и бавно тръгна към хола, където се намираше телефонът.

7.

Звънът му завари подполковник Харитонов подготвен за следващата лоша новина. До обяд една вълна от кражби, като ония в океана, земетръсните, бе помела чаршията, отнасяйки невероятно количество портфейли, чанти, часовници, бижута. Ограбените се тълпяха пред управленията и никой досега не бе могъл да съобщи нещо смислено. Следователите се изкривиха да снемат показания, които нищо не показваха, освен че липсвало това или онова, а патрулите не бяха забелязали нищо дори когато под носа им бе изпищявала някоя тръгнала на пазар жена. Той мобилизира всички за центъра на града, но кражбите продължиха още около час, след което, ако се съди от показанията, някъде по обед изведнъж бяха престанали.

Те ти весела милиция! Сутринта той пак бе говорил на хората си. Искам весела милиция, бе им казал в една въодушевена реч. Ще бъдете любезни, ще се усмихвате, ще се шегувате и деликатно ще внимавате за реда. Смехът си е смях, но той е много сериозно нещо и големи бели могат да станат. Затова — очите на четири! Но деликатно и умно! Да не стане някоя като с оня Празник на поезията, припомни им той, както и на миналия фестивал, случката отпреди десетина години, когато в един далечен окръжен център по време на Празника на поезията нощният патрул напердашил лауреата заради някаква пиянска история с момичета. Той, разбира се, си го е заслужил, това се узна после, сам е налетял на бой, но не върви един град да си бие лауреатите, нали така? Сутринта му връчват наградата, а вечерта го бият! Това, поетите, са бамбашка хора, хумористите пък — хептен, познавам ги добре! А лауреати и при нас ще има и всякакви ще има. Затова да се внимава, да не стават такива работи…

Низшите чинове се разотидоха весели и спокойни, доволен ги изпрати и той, защото никой от тях досега не бе измамвал доверието му. Но ето че само няколко часа по-късно същите тези хора трябваше да се явяват пред него с объркани и преливащи от чувство за вина доклади. Скандалът щеше да бъде чудовищен, а резилът такъв, че да злорадствуват всички останали окръзи, ако не бяха докарали Прометей Чорбаджийски с огромен, оказа се, също откраднат от магазина куфар, претъпкан с изчезналите вещи. Можеха поне да успокоят гражданите, че всеки ще си получи собствеността.

Прометей ревеше и се псуваше на майка, че е идвал с куфара при него, при подполковник Харитонов. Задържалите го потвърдиха, че когато го спрели с куфара, той същото им казал, но бил много изплашен.

— Как няма да се уплашиш бе, бай Харитонов! — блещеше се Прометей Чорбаджийски, продължавайки да вижда своя призрак. — Ти знаеш ли кво ми стана, като видех куфаро! Циганката пищи, та се дере, не дава го… — И той за десети път подхващаше всичко отначало, а Харитонов и старши следователят за десети път го прекъсваха със същите възражения:

— Престани с тия глупости! Пефин няма да тръгне да краде, чуваш ли се какво приказваш? И нали разправяш, че на тебе приличал, Пефин не прилича на тебе…

— Същият, ви казвам! Същият, дето даде на детето двайсетачката!

— Това е бил Пефин. Има десет души свидетели.

— Ама аз после го открих бе! Като излязох оттука, веднага го спипах. Същия! И на мене прилича. И жената така вика: досущ на мене мязал, вика. И бара като господ, ви казвам.

— Като тебе искаш да кажеш.

— А не, я чак толкова не моем. Нямате си на представа… Все по него вървех…

— А защо не дойде веднага? Нали беше тръгнал да го хващаш?

Острата адамова ябълка затича като асансьорче по дългата му спечена шия. Девет пъти бе засичал на тоя въпрос, та се налагаше да почва отначало. Сега той се усмихна с трогателна виновност.

— Че ти кажем, бай Харитонов — предпочете той отново да се обърне само към подполковника. — Самата истина че ти кажем! Дожаля ми! Е, те това е! Коли ме, беси ме, дожаля ми! Я езика си глътнах, като го гледах. Факир! Страшен! И ми намига, знаеш, приятелски… Дожаля ми, те това е! Как да погубиш такъв майстор? Божа дарба е това, рекох си, Мето, не се мешай, халал да са му и двестате кинта, дето ти ги дигна…

— Е, това по̀ може да се приеме — засмя се подполковникът. След докарването на циганина с куфара той отново бе в състояние да се смее. — Значи, дожаля ти? За него или за себе си?

Прометей Чорбаджийски отново се смути, неразбрал накъде е насочен коварният въпрос, но откровеността му, както и досега, изглеждаше искрена.

— Е, па и за себе си! Я така не моем. И го оставих да си гледа работата, а я отидох у „Скара-бира“ да пием едно…

— А защо донесе куфара?

— Ама как че го оставим куфаро бе, бай Харитонов! Ти ме знаеш, я с такива работи не се занимавам, я дума съм ти дал още некогиш. А па жената щеше така да го разнесе, че и до страшнио съд нема нищичко да намерите. Тя очите щеше да ми издере. Оня рекъл: за целата маала го давал това, за всички цигани! Не било мое и немал съм право да го връщам. Без малко да я утепем, иди питай, цялата маала го разбра…

Във възбудата си той съвсем бе забравил да поставя правилно ударенията и да не удължава гласните.

— Добре — прекъсна го пак Харитонов и се изправи, защото коленете бяха му се схванали от седенето. — Да се върнем пак на въпроса! Защо тоя твой факир и гений и не знам какъв си, защо ще тръгне да обира целия град, че да го дава после на другите цигани? Ти досега виждал ли си такъв гепчия? Защото аз нито съм чувал, нито съм чел някъде за такъв. И защо тъкмо на теб ще го оставя, нали уж не го познаваш? И откъде знае той къде живееш?…

Прометей Чорбаджийски съвсем се смали след възторга на признанието си. Случаят бе за него още по-заплетен, защото, освен всичко друго, най-отгоре в куфара бе намерил непокътнати и собствените си пари — четири двайсетачки и десет банкноти по десет лева, която, естествено, не остави там.

— Не съм и не знам. Повервай ми, бай Харитонов, не знам! Аз тебе никога не съм те лъгал…

— Съжалявам, Мето, но ще трябва да те прибера в кауша, докато ми отговориш на тия въпроси. Или докато хванем оня, дето толкова приличал на тебе, та той да ни каже.

— Бай Харитонов — изпъшка Прометей Чорбаджийски с трагично достойнство. — Недей да ме резилиш пред хората! Нема да ти избегам. И това ли ти е отплатата, задето…

— Ама ти даже не знаеш какъв курорт е сега при нас, не е както някога! Хайде, върви! Утре ще си поговорим пак.

Така честният и уважаван гражданин Прометей Чорбаджийски след две десетилетия, според него, безупречно порядъчен живот отново пое към ареста. Беше толкова съкрушен, че Харитонов се усети гузен и вече съобразяваше дали все пак да не го пусне под наблюдение, когато телефонът иззвъня. Въпреки подбутването на следователя, Прометей се залепи за рамката на вратата — може би са заловили злодееца и сега… Харитонов кимаше доволно. По описа всички заявени досега вещи бяха се оказали в куфара, можело да почнат да ги връщат… С изключение на пистолета. Какъв пистолет? — викна Харитонов. На Малаков, колегата, дето ни го пратиха. Сега ни съобщи. Забелязал още сутринта, че му липсва служебното оръжие, но не посмял да докладва. Предполага, че при схватката в магазина за конфекция, макар че всъщност никаква схватка не е имало, другарю подполковник. Какво да го правим? Иска да се самоубива…

— Опаковайте го и им го върнете обратно по пощата — изрева Харитонов. — С малка бързина! Ъъъъх! — Той хвърли слушалката и се хвърли към вратата. — Къде е пистолетът? Казвай веднага, че душицата ти ще извадя!

Прометей Чорбаджийски едва не припадна — не от заканата, а от съзнаването, че сега историята ставаше толкова страшна, колкото нищо досега в дългия му живот. Такъв пистолет струваше пред закона повече от куфар със злато. Произнесе само няколко: Не… не… и: Ни… ни… и: Бай, бай…

— Махай го от очите ми — прегракна подполковникът в опита си да се овладее. — И ела да мислим какво да правим!

А телефонът вече звънеше отново с неотслабваща настоятелност.

— Харитонов — заповяда му непознат женски глас вяло и глухо. — Харитонов, ела у дома! Бързо ела!

— Кой се обажда? — запита той хладнокръвно, защото след новината за пистолета бе готов вече да чуе и най-лошото.

— Ела, чуваш ли! Аз убих Пефин. Убих го…

— Живке, ти ли си?

— Ела, чуваш ли! Убих го, мъртъв е…

— Не си прави шеги! — рече той не особено убедено; след открадването на пистолет едно убийство се превръщаше в логична последица.

— Чуваш ли, Георги… Аз го убих…

Десетина минути по-късно с вой и трясък на врати пред дома на Епифан Пефин спряха едновременно волгата, прибрала голия Красимир Герчев в паметната нощ, от която поведе началото си тая мистериозна история, и линейката, откарала полуделия футболист Марин Колчев, известен повече под името Муци Мустанга. След още десетина минути край тях изквича със спирачките си един москвич. Съседите бяха сметнали за свой дълг да позвънят в завода и Пефин връхлетя през отворената входна врата направо в навалицата от униформи и бели престилки.

— Жива ли е? — Линейка и милиция можеше да означава само, че жена му бе посегнала на себе си. И сам падна на колене край оголените й бели колене на дивана. — Живе, мила, защо така? Защо?

Разтърсена от пръстите му, впили се отчаяно в меките й рамене, тя отвори очи, разшири ги и ги разшири заедно с обезкървените си уста, през които излетя един нечовешки вик. Този вик сякаш я вдигна от дивана с лекотата на смерч и я отпрати в другия край на хола, зад страничната стена на салонния бюфет.

— Махнете го! — закрещя тя оттам, чорлава и разгърдена. — Махнете го, махнете го, махнете го…

Пефин се огледа виновно и безпомощно.

— Излез за малко — каза му Харитонов и тръгна към бюфета. — Живке, успокой се! Както виждаш…

— Махни го! — изхърка жената в шепите си.

Една бяла престилка отведе Пефин в кухнята.

— Жена ви не е добре — шепнеше му тя съчувствено. — Твърди, че ви е убила. Ето с това… — На масата се чернееше като плоска циганска мутра с озъбена челюст някакво малко сатърче за месо. — Обадила се в милицията. Но като дойдохме, нямаше нищо. Ни кръв, ни нищо, а веднага дойдохме. Вярно, вратата стоеше открехната, но, както виждам, вие… — усмихна се тъжно-разбиращо бялото лице над бялата престилка. — А това е сериозно оръжие. По главата ви била ударила. И настоява да я арестуват…

— Аз не съм си идвал — смотолеви Пефин към неизвестното му малко, но страшно оръжие, което Живка може би бе само приготвила, за да го убие. — Цял ден…

— Ясно, то е повече от ясно, но сам видяхте как реагира…

— Доктора… Лекар ли сте? Нещо… непоправимо ли е?

— Моята специалност е друга, но… не мисля. Сега има доста ефикасни лекарства. Не се плашете, нашият психиатър е добър.

— Да я откараме в София?

— Е, това той ще реши! Може би в това състояние… Постойте малко тука, нека не ви вижда сега!

Пефин отиде до отворения прозорец. Задухата в гърдите му се сгъсти от мъчително сладкия мирис на акацията. В съседния двор стоеха няколко души с вирнати към него носове, сякаш душеха агонизиращите й след пролетната лудост цветове. Той се дръпна назад, тръгна към оставената от лекаря отворена врата, спря се в коридорчето. В хола се чуваха стъпки и говор, после говорът стихна, а стъпките станаха по-шумни. Коридорчето се изпълни от широките рамене на Харитонов, пагоните му сякаш остъргаха стените.

— Едва я убедих да тръгне с доктора. Да я арестувам, та да я арестувам! Дръж се, братле, стават такива работи! А и тя вече е по-спокойна.

— Какво казва?

— Сега пък казва, че това не си ти. Отначало помислила, че си ти, затова така… Но като си излизал, видяла, че не си ти, тебе те е убила…

— Уф, тя наистина ме уби, тая жена!

— Какво, какво? — примига подполковникът.

— Съсипа ме, Георги, и себе си съсипа, и мене… Но тя не е виновна, не е виновна…

— Ще се оправите — утеши го неловко подполковникът. — Ще се оправите. Съжалявам, че трябва да те оставя сега, но и при нас се е забъркала една… Добре, че това поне не излезе… Е, хайде, прощавай! И виж там, не е ли по-добре да я заведеш в София!

Пефин не го изпрати, остана си в полутъмното коридорче. Побоя се да влезе в хола, боеше се да се върне и в кухнята да пие вода. Поиска му се да изкрещи нещо, за да чуе гласа си, да не рухне мъртъв върху шишовете на своята вина, да я надвика с убийствени думи, защото неочаквано тя бе се обадила с някаква плаха, но чудовищна надежда, че ето това може би означава за него свободата — нали в такива случаи след време дават развод, пък и без развод вече никой не ще го осъжда. Но гърлото му беше безнадеждно пресъхнало. Той влезе в банята, бутна машинално резето и докато пиеше с шепа от крана на мивката, мислеше дали да повика сина си от Пловдив. Пое с цялата си настръхнала кожа бойкото мъжкаранство на юношата, с когото се гордееше, усети сега и студеното мокреене на стеклата се в пазвата му вода. До плач му се прииска момчето да е тук, но не биваше да го плаши. Отново напъха уста между крана и шепата си. Яката на ризата му се донамокри. Той я разхлаби с мокър пръст и целият се разтресе пред заключената врата. От кого бе се заключил в този кънтящо празен дом?… И оглушен от екота на празнотата, хукна по стълбището, за да отиде в болницата.

8.

Така и този ден донесе на града непонятно трагични събития, но такива те бяха, естествено, за най-близките до тях хора. Градът все още прекалено се тревожеше за своя любимец и идол, пък и полудяването на една жена е далеч по-нормално нещо от полудяването на един футболист. И ако мъката по него сериозно застрашаваше да помрачи Карнавала, то за Прометей Чорбаджийски и за Живка Пефина хората, без да ги виним за това, защото такава си е природата им, не успяха да отделят във вниманието си повече от няколко злоради клюки или повърхностни, леко откъснали се от алвеолите на белите им дробове въздишки.

Деян Драмов, прекарал целия ден в развеждане на няколко подранили за биеналето чуждестранни карикатуристи, още не знаеше за тези събития, когато зададе въпроса си:

— Какво, ще се убиваме ли, професоре?

— Още не — отвърна К., но изглеждаше необичайно посърнал. — Може би е по-добре да ме отведете извън града.

— Че вие и така си скитате, където си щете! Ама как може така да се измъквате, без да ми се обадите? Цял ден! Аз си имам работа до гуша, а десет пъти идвах да проверявам…

Той наистина бе идвал, но бележката, забодена от него над шпионката на апартамента, си висеше непокътната. Това беше четвъртото или петото му идване. Завари го, късно следобед, да стои унило на тротоара, в друг костюм — тъмночервен, с прекалено младежка кройка. К. отказа да се качи с него горе, повтори:

— Най-добре е веднага да ме изведете извън града.

— Ааа, не! Имам други планове за вас. Елате горе да си сменя ризата.

Още от сутринта той възнамеряваше да го включи в компанията на чужденците, за да види какво ще произлезе от това, но К. решително заобиколи незаключената кола на Герчев и се качи в нея.

— Добре, чакайте ме тука.

— Карайте веднага!

— Но къде искате да отидете?

— Все едно къде. Оставете ме някъде в полето или в гората. Където няма хора.

— Професоре, да не сте направили някоя беля?

— Не една! Всичко в мен е разнебитено. Карайте, по-бързо!

— Ясно, пак сте съблекли някого! Не ви ли хареса моя…

— Смениха ми го в магазина, панталоните се разпраха.

Драмов се засмя с облекчение.

— Горките продавачки! Много еднообразен ще им стане животът с тия слаби конци.

Той потегли, като се опитваше да съобрази как да излезе най-бързо от града, и наистина се разбърза, защото тялото до него като че ли излъчваше електричество или някаква друга силно невротизираща енергия.

— И пак ли нищо няма да ми разкажете?

— Странно е, но сега като че ли мога. Наистина всичко е разнебитено в мен! А след тоя удар… — Той се попипа по темето.

Драмов го погледна бегло, защото му предстоеше завой. Белите, професорски нежни пръсти търсеха нещо в пригладената коса.

— Какъв удар?

— Карайте! Ще се опитам да ви разкажа всичко. Бедата е, че и вие едва ли ще можете да ми помогнете да оправим пакостите, които направих…

И той започна разказа си от момента на своите първи самостоятелни, или по-скоро, принудени от обстоятелствата стъпки в Габрово. Разказваше с професорски педантизъм в изложението, с езиковедска точност на думите, със структурална методологичност. Драмов няколко пъти спира колата, за да доизслуша, без опасност от катастрофа, поредната история, пак потегляше, решил вече да го откара в Боженци и направо да го заключи в тамошната си стая.

К. се възпротиви на предложението му за Боженци. Настоя да няма никакви хора наблизо, да го остави в полето. Все още се надяваше да го приберат или да го ремонтират на място, или да му внушат какво да предприеме по-нататък, защото, ако механизмите му все така… Драмов предложи още да съобщи поне на милицията.

— Какво ще им кажете? Измислицата си, че е пристигнал един киборг от бъдещето? — отрезви порива му К. — Значи, и вас да затворят в лудницата.

— Но ако вие…

— Ако ме демонстрирате като доказателство, това ще влуди пък цялото човечество. Не разбирате ли какъв удар ще нанесем върху сегашното самосъзнание на хората?

— А! Днешното човечество, драги професоре, много добре знае, че бъдещето го наблюдава и чака от него най-после малко повечко разум, но пак си прави каквото му скимне.

— Все едно, не ми е позволено. Недоумявам обаче защо саморазрушителният ми механизъм още не е задействувал, при това той е дублиран. Не, не, оставете ме тука! Минете след полунощ или утре рано сутринта. Ако нищо не се е случило, аз ще ви дочакам и тогава пак ще мислим.

Спомнил си нощта в хотела, когато сам бе на границата на полудяването, Драмов се съгласи без повече възражения, но определено съзнаваше, че го прави заради собствения си страх, а не от страх за самосъзнанието на човечеството. Изпрати го до върха на един гол хълм на стотина метра от шосето за Боженци. Обърна се няколко пъти към самотната, тъмна фигура, застанала неподвижно под свечеряващото се небе. Помисли си: Страшно е, страшно е да можеш да бъдеш всички, а сам да си никой… Вече през стъклото на колата го видя седнал — на камък или направо на земята. Приличаше на голяма прясна къртичина, вдигната от незнайно подземно животно.

Към два часа след полунощ, след като бе развел чужденците по хотелите им, спря отново тук. Беше доста пил и не бе сигурен дали обхожда същия хълм. Къртичината я нямаше. Дълго съобразява да продължи ли за Боженци, или да се върне в апартамента на инженера. Искаше му се да се наслади на облекчението си, да се засмее на всичко, но когато бе пил толкова, неотменно го връхлитаха мировата скръб и тревогата му за съдбата на човечеството. Върна се в града, а на сутринта отново дойде, за да претърси с мътни очи местността. Хълмът, ако наистина бе същият, си стърчеше все така гол, каменист и радващо празен.

Четиринадесети май

1.

Този ден, както вече знаете, другарю следовател, нещата постепенно започнаха да се връщат на старите си, нормални и обичайни места. Аз бих казал, че почнаха и да се изясняват, но вие все още се противите на тази дума. За мен е разбираема съпротивата ви — вие сигурно се чувствувате лично засегнат, а честолюбието винаги е било най-непрозирното перде между очите на човека и истината. Простете ми тази дързост, но: откровеност за откровеност! Не искам да кажа, че само честолюбието ви е пречило да приемете плана на подполковник Харитонов. Неговото предположение рано сутринта на четиринадесети май още е изглеждало невероятно и подполковникът няма право да ви се сърди, че не сте го подкрепили. Но все пак е трябвало да се доверите на школувания му в дългогодишната практика усет за криминалното. Докато вие отнесохте бързо и безгрижно случая с Красимир Герчев към дело, Харитонов продължаваше да страда от неразгаданата му докрай мистерия. А банална мъдрост е, че истините се изстрадват. И ето това плодотворно човешко страдание заставя подполковник Харитонов, въпреки вашата насмешка, да потърси психиатъра в болницата, за да се посъветва с него за своята хипотеза.

За разлика от вас, психиатърът не му се надсмива. Той го уверил, че не намира футболиста и Живка Пефина за сериозно психически разстроени. Наистина, повикал един свой приятел, доцент от София, не официално, а за приятелски консулт, но от сега можел да му каже, че и на доцента, макар да е от най-добрите ни и осведомени психиатри, нямало да бъде известен такъв тип масова психоза — ако прибавим към тези два случая още сходните произшествия с Красимир Герчев и Прометей Чорбаджийски. (Патилата на другаря Великов тогава още не са му били известни и Харитонов малко по-късно вижда чрез тях догадката си окончателно потвърдена.) Така че, колкото и абсурдно да изглежда предположението за някаква престъпна фигура, която така да умее да се превъплъщава, то е по-приемливо от една масова психоза, каквито е имало само в мистично-религиозното средновековие. Карнавалът си е карнавал, но той не бива да праща хората в лудниците, заключил психиатърът. Особено предварително!

Психиатърът, вие знаете това, твърди, че не е казвал такова нещо, че изобщо не бил разговарял тази сутрин с подполковник Харитонов, но същевременно не отрича, че наистина предната вечер е повикал по телефона своя приятел доцента. Той пристигна в болницата необичайно рано, след една безсънна нощ. Безсънието идело от амбицията му да докаже пред града своите способности, като излекува сам двамата му видни граждани. Затова и нарушил досегашната си практика подобни случаи да изпраща веднага в Раднево или София, затова и поискал таен консулт. Свидетели твърдят, че тази нощ той е играл покер, загубил значителна сума и настоявал да играят още и още, извън регламента, недоумявайки как така в нощта срещу тринадесети ще спечели, а пък срещу четиринадесети ще загуби. Тази негова слабост обаче е известна и градът отдавна му я е простил заради някои други негови качества. Заради упорството му са прекратили играта едва призори със скандал и свидетелите смятат, че той е отишъл оттам направо в болницата.

Болницата още не се била разбудила, когато той пристигнал, а пред вратата вече стоял някакъв мъж — добре облечен в очевидно нов костюм, доколкото си спомня — тъмночервен, но с твърде изцапани от нещо като кал панталони. Мъжът бил силно възбуден, гневял се, че не отговарят на звъненето му. Трябвало веднага да види двамата болни Живка Пефина и Марин Колчев. Психиатърът го попитал в качеството си на какъв иска да ги види. Той отвърнал, че е дошъл да им помогне, че веднага трябвало да им се помогне, докато не станело късно. На въпроса „лекар ли е“ той отвърнал отрицателно, отрицателно отговорил и на въпроса дали същите болни го познават, а когато психиатърът го запитал какъв е изобщо и как се казва, той подозрително се объркал. Психиатърът му се представил и му заявил, че засега не допуска никого при тях. Казал му го бил спокойно и любезно, но непознатият веднага избухнал: ако не го пусне, щяло да стане голяма беля, и наговорил още един куп безсмислени и явно налудничави приказки. Психиатърът от своя страна започнал да звъни настойчиво, защото онзи напъвал вече да счупи вратата, а когато по коридорите се зачули спасителните стъпки, непознатият изведнъж се нахвърлил върху него. Изненадал го в беззащитната поза със залепена на звънеца ръка, мигновено го вклещил в някаква джудистка хватка и го прекършил едва ли не до земята, така че отворилият санитар сигурно не е могъл да види лицето му. Озадачаващото обаче е това, че на заповедта на непознатия: „Дай бързо нещо да го вържем, буйствуващ е!“ — санитарят се отзовал:

— Ей сега, докторе! Ще можете ли сам? Дайте двама… Откъде го домъкнахте? Як човек сте, докторе! То аслъ, психиатрите трябва да бъдат яки, щото… Аз имах един приятел, и той санитар, ама се пенсионира, в лудницата беше санитар, а когато бяхме млади, печелеше всички телета и овни на борбите по сборовете…

И докато го завличали в приемната, изобщо не обърнал внимание на психиатъра, който се опитвал да го вразуми с виковете си. Дори когато, след петнайсетминутна борба, двамата успели да му нахлузят единствената в болницата усмирителна риза, санитарят пак се държел така, сякаш не го познава. Макар че психиатърът прекратил съпротивата си, за да му даде възможност да го разгледа, макар да му рекъл: „Отвори си гуреливите зърнели бе, говедо, не ме ли познаваш!“

„Говедото“ отвърнало с безсърдечен смях:

— Ей, докторе, тоя е съвсем зле! То кой за Наполеон се представя, кой за Кирил и Методий, а тоя иска да сте вие.

Санитарят може и да не е помнел добре психиатъра, който не работи в болницата — тя има само неврологично отделение, — а завежда окръжния психоневрологичен диспансер и идва в нея само за редки консултации, но пък иначе се държал така, сякаш отдавна познава непознатия покушенец. И му помагал със злорадата жестокост на примитивните хора, които изпитват суеверен страх от умопобърканите свои събратя. Дори непознатият се видял принуден да спира юмруците му. — „Не го бий!“ — докато го напъхвали в брезентовата риза. Изглежда, това е някаква също така примитивна отмъстителност, родена от завистта, че събратът му си позволява да бъде ненормален и да върши каквото си ще. Или пък завистта се е родила от древното религиозно твърдение, че умопомрачвните са по-близо до бога.

Както и да е, двамата замъкнали вързания психиатър на третия етаж и го хвърлили на второто легло в специално опразнената за Марин Колчев стая, която единствена в неврологичното отделение била с решетки на прозореца. А което било още по-необяснимо — появил се най-после и мечтаният дежурен лекар, но и той не помогнал на психиатъра. Рекъл на непознатия:

— Каква е тая богата реколта, колега? Какъв е случаят?

— Доста странен! Налудна идентификация, но, изглежда, че е повече на хистерична основа, отколкото на шизофренна, пък това, особено при мъжете, е много рядко — обяснил спокойно непознатият и заповядал на санитаря да му донесе престилка, а на вързания казал дори засмяно: — Кротувай, братле! Не ме карай да ти дупча задника с инжекции. Щом твърдиш, че си ми колега, трябва да се погаждаме. Ей сега ще се върна, само да си плисна една вода на очите.

И го заключили при лудия футболист, който, разбуден от произшествието, се оглеждал из стаята, сякаш търсел ножица да реже нови опашки. Психиатърът, естествено, бил много уплашен. Пред входа на болницата той сам бил поставил такава диагноза на непознатия — взел го за някой откачил запалянковец, дошъл да излекува любимия си футболист, но не само поведението на покушенеца, а и поведението на санитаря и дежурния лекар било чудовищно неразбираемо. Още повече го впаникьосал споменът за разказваните в университета случаи, когато група луди връзвали своя психиатър и почвали те него да лекуват. Какво друго може да направи обаче един човек, натъпкан в коравата като ламарина брезентова риза със завързани на гърба ръкави, освен да примира в надеждата си, че ще го отмине най-лошото?

Непознатият доста се забавил, но бил сега почти неузнаваем. Впрочем психиатърът преди това изобщо не успял да го разгледа. В бялата престилка, с измито свежо лице, с потъмнели от мократа четка крачоли на панталоните, покушенецът влязъл в стаята като енергичен и влюбен в професията си млад лекар на редовна визитация. На вързания дори се сторило, че вижда себе си по време на своята специализация в Софийския психоневрологичен институт, в утрините, когато досреднощният покер бе зарадвал джоба му с още една заплата. Той поздравил весело, подвикнал с професионална бодрост:

— Е, Муци, днес вече сме съвсем добре, нали? Ето, докарах ти и компания, да се убедиш, че има и по-смешни случаи. Този другар иска да минава за психиатър, макар отлично да знае, че човечеството няма нужда от психиатри, защото лудостта е единствената му полезна и приятна болест.

— Казах ви, докторе, нищо ми няма — обадил се мрачно футболистът и седнал в кревата. — Само дето бях пиян, щото не нося. Затова сигурно така и с котката…

— А аз да не би да съм твърдял обратното? Не съм, нали?

Вързаният бил потресен от това въведение. Той самият винаги започвал разговора си с пациентите с подобни успокояващи твърдения: че психическата разстроеност е всеобща за цивилизования човек, че за истински мислещия човек била едва ли не задължителна, че тъкмо онова, което ни се представя във въображението като нормално и идеално, е ненормалното, следователно от нормалното трябва да се плашим, не от другото, че човечеството трябва най-после да се вразуми и да уважава лудостта си, и така нататък.

— Докторе, аз не съм играл.

Покушенецът седнал на леглото на футболиста, хванал двете му облепени с лейкопласти ръце, стиснал ги с неподражаема обич.

— Още снощи ти казах: вярвам ти, моето момче. Не се плаши! — (Вързаният съвсем си глътнал езика, защото наистина вечерта бил казал същото на футболиста, и то със същия глас, със същото стискане на ръцете.) — Не му се плаши, Муци! Това открай време и непрекъснато се случва с хората. Нарича се раздвоение на съзнанието и е напълно нормално, защото човекът по природа си е раздвоен. Той започва живота си като чисто животинче, което се ражда дори преждевременно и е по-безпомощно от всяко друго животинче. А трябва веднага да се превърне в социално същество, разбираш ли? В нещо, каквото го няма в цялата слънчева система, пък може и в галактиката да го няма. За няколко годинки само е длъжно да повтори цялото развитие от маймуната до днешния човек, което е траяло повече от хиляда века. Е, мислиш ли, че това може да стане леко и безнаказано? Някой път ще ти разкажа повечко по тия въпроси, да видиш откъде иде тоя вечен конфликт у човека между двете му половини. Не си ли забелязал по какви дребни поводи се раздвояваме? Едната ни половина иска да направи нещо, другата не й дава и хоп: скарват се! А понякога, при по-сериозни случаи, като твоя например, така се скарват, че даже добър ден не щат да си кажат, все едно че не се познават. Пък те и наистина не се познават помежду си, както трябва, затова и всяка настоява да бъде единствената, истинската, всяка е убедена, че тя именно е целият човек. Ей като оня там, който настоява, че той бил аз. Разбираш ли? И едната вземе, че направи нещо напук на другата, а другата почва да крещи истерично. Невъзможно! Това аз не съм го извършила и никога няма да го извърша!… И е права, Муци, ще знаеш, права е! Ти например, защо си счупил огледалото на леля си в кухнята? Защото си видял в него другата си половинка, затова! Нали после отряза опашката на котето?

— Не помня. Това с огледалото пък съвсем не го помня, много бях пиян — разколебал се футболистът, но задал един напълно нормален и разумен въпрос: — Значи, вие все пак смятате, че аз съм играл и че после съм откачил, затова го отричам?

— Е, явно не ме разбираш! Ето, заклевам ти се аз вярвам на това, което ти сега ми казваш! Всичко, което правим, все едно наяве или насън, или във въображението си, е действително. То може да не е материално, но е действително, истинско. Ще ти го докажа после, ще направим един хипнотичен сеанс и ще се убедиш. А тебе аз те познавам, ценя те, уважавам те, такъв футболист България никога не е имала…

— Оня беше по-голям.

— Оня беше фантастичен! И аз го гледах, не по телевизията, там бях, на трибуната… Чакай малко да развържа колегата, да не се мъчи!

Той отвързал ръкавите на усмирителната риза от гърба на психиатъра, разхлабил и задните шнурове, стягащи до задушаване гръдния му кош, попил с болничния пешкир студената пот по челото му, рекъл: „Радвам се, колега, че сте тук! Ако имате нещо да допълните към думите ми, не се стеснявайте! Хубаво е, че ще присъствувате и на хипнозата, защото, нали знаете, нужен е свидетел.“ А най-чудовищното било, че думите му не звучели като подигравката, каквато всъщност съдържали.

— И така, Муци — върнал се той на леглото му. — Важното е да не му се плашим! Така човек играе само веднъж в живота си, може и допинг да е вземал. А ти сега едва започваш и с такъв старт започваш…

— Няма да играя вече! — заявил твърдо футболистът.

— Разбира се. И аз няма да позволя, докато не убедим другата половинка да престане да се мисли за целия Мустанг. А аз и изобщо не бих позволил да продължиш кариерата си, но има едно нещо, моето момче, далеч-далеч по-важно от това, какво ни се ще или какво не ни се ще. То е, че никой човек не принадлежи на себе си. Особено пък умните и талантливите хора, те пък хептен! Забрави ли какво беше оная вечер и вчера около болницата, какъв митинг беше? Ето, ти принадлежиш на тия хора!

— Това не са хора! — викнал футболистът и отметнал крак под одеялото, сякаш шутирал някого от тях. — Днеска така, утре, първия гол като изтърва, ще викнат „ууу!“

— А как иначе да постъпват? Народът си ражда умните и способни деца и си ги смята за свои. Той си ги глези, той си им дърпа ушите. Е, понякога е жесток и несправедлив, като всички родители. Ти да не мислиш, че с мене е иначе? Щом успея да убедя някого, че нищо му няма, че си е нормален, по-добър от мене няма. Не успея ли, веднага: тоя ли комарджия и пияница!… Но ние пак трябва да си гледаме работата, защото това е единственото, което прави от двете ни половинки едно що-годе примирено цяло, разбираш ли? Няма друго! Може да ти звучи като читанкаджийска баналност, но човек трябва постоянно да съзнава, че принадлежи на другите. Реши ли да принадлежи само на себе си, той веднага се продава само на едната си половинка, и то съвсем не на по-добрата. Пък и тия хорица, каквито и да сме, имат нужда от нас. И имат много повече нужда от теб, Муци, за да бъдат нормални и здрави, не от мен, повярвай ми! Не ти правя комплименти. Това в науката се нарича идентификация, запомни тая дума! Гледа те тоя запалянковец, хилав, мързелив, недоволен от живота си, а няма ум и воля да го промени, и докато те гледа, се е превъплътил в тебе. Тича като тебе, рита като тебе, отчайва се като тебе, скача от радост като тебе, когато продупчиш противниковата врата, защото това е и неговото отмъщение и неговата победа над живота. Мерили сме много пъти пулса и артериалното налягане на запалянковци по време на мач и знаеш ли, че е същото като твоето! Особено когато се носиш в атака. Една кръв, значи, бие в жилите ви тогава и ако ти си добър, ще бъдат добри и те. Това ги съживява, връща им вкуса към живота. Е, някои не издържат, не са тренирани като тебе. Оня ден имахме два инфаркта и осемнайсет прединфарктни кризи, но и то е полезно. Все някак трябва да се осъществява, естественият подбор сред хората…

Покушенецът говорел ту гальовно, ту шеговито, ту с внимателна настойчивост — изобщо като един професионално обигран сугестолог, а футболистът упорствувал:

— Аз не съм играл. Оня само приличаше на мене.

— Разбира се, че не си. Но всичките тия хора не го знаят и няма да повярват, ако им го кажем. Затова ние с теб трябва сега да решим нещо много важно. Нужно ли е да им го казваме, полезно ли е? Колегата е също лекар и няма да ни издаде, той тачи професионалната тайна. Ще ти дам още един пример. Всичките тия хора също така не знаят, че аз съм един съвсем калпав лекар, че и психиатрията не е още никаква наука, но аз се държа пред тях, като че ли всичко ми е ясно и всичко мога. Ако им кажа истината, ще престанат да идват при мене и ще стане по-лошо, защото повечето от техните страдания могат поне да се облекчат, да станат поносими, с малко приятелски приказки и с някое и друго хапче. Затова си трая и все допринасям някаква ползичка по този начин. Да погледнем сега на твоя случай! Хиляди и хиляди габровци са убедени, че ти си играл, защото са те видели с очите си и на игрището, и по телевизията. Ако им отнемем тая вяра, ще си помислят, че са полудели, и няма да ни стигнат лудниците. Не е ли по-добре един само да се мисли за луд, той да поеме…

— Не съм луд и не съм играл! — прекъснал го футболистът.

— Разбира се. Въпросът е да се насилим, за да можем да поемем слабостите на хората върху себе си. Такава е тъжната, но свята участ на избраниците, момчето ми, да изстрадват лудостта на човечеството и по тоя начин да правят живота му поносим, да не позволяват да погине надеждата, че ще стане и по-добър…

Футболистът още не бил съгласен да поеме лудостта на човечеството върху себе си, но вече не намирал с какво да възрази. Навярно му е било и омръзнало да повтаря, че не е играл. А непознатият покушенец отново хванал ръцете му, попритворил клепачи и го загледал с изтънели, обезцветени и сякаш изкуствени очички.

— Сега ще направим сеанса. Ще повторим мача точно както го гледахме. Ти не си присъствувал на хипнотически сеанс, нали? Много интересно е, ще видиш! Отпусни се сега, хубаво се отпусни, изпъни тия гениални крака, дето надупчиха като решето англичаните…

— Аз… — опитал се да каже нещо футболистът, но лицето му пребледняло, а очните ябълки затрепкали като в предсъние под внезапно уморените клепачи.

— Можеш да си затвориш очите, да не се мъчиш, много парят вече, нали?… Затвори ги, затвори ги, много ти натежаха вече клепачите и колко топло ти стана по цялото тяло, особено в краката и ръцете, идеално си загрят за игра, така никой масажист не може да те подготви. Представи си сега, че си на терена… Ето, вече си на терена, вече си влязъл… обръщаш гръб, съдията да запише номера ти, тичаш вече към Зарков, да използуваш прекъсването на играта, та да му кажеш… какво?

— Не знам? — пошепнал заговорнически футболистът.

— Още не знаеш, но ето че вече му казваш: Сега ще им таковаме майката!…

Бледото лице на Мустанга се затоплило, в кожата му просветляла срамежлива розовина.

— Заре, знаеш как! При четвъртата контра бягаш в десен коридор, Конки да те замества…

— Давай, давай! — окуражил го със същото радостно нетърпение покушенецът, положил ръцете му внимателно върху одеялото, изправил се, засенчил с длан очите си и се отдръпнал на няколко разкрача. Футболистът се замятал в леглото, пъшкал, задъхвал се, стенел, от време на време изкрещявал ту в бесен възторг, ту в хлипащ гняв. Непознатият съобщавал от време на време шепнешком към вързания:

— Сега вкара втория гол… Сега третия — а гласно играел ролята на запалянковец: — Убий ги, Муци!… Закопай ги!… На маймуна го направи тоя Кениън, а вратарят вече е кривоглед… Извади им душицата!… Догодина ще си вече най-добрият футболист на Европа.

Всичко траяло не повече от петнайсетина минути. Непознатият седнал отново до футболиста, помилвал го по челото, почнал да му вее с пешкира, както масажистите веят на боксьорите между два рунда. Рекъл му:

— Голям футболист си, Муци! Голям, майка му стара! Такъв Европа не е виждала. Габрово не само столица на хумора, и футболна столица ще стане с тебе, чуй ми думата!

Мустангът се усмихвал стеснително щастливо и малко объркано.

— Е, как е сега? Доволен ли си от мача? Страшен мач, а?

— Амии… играх! — смотолевило момчето.

— Видя ли! А в следващия мач ще играеш още по-добре. Уморен си, нали? Знам, че си уморен, но е по-добре да се прибереш веднага, в къщи ще се наспиш. Можеш и самичък, знам, имаш сили още за два такива мача. Колега — обърнал се той към вързания психиатър. — Вие не възразявате да го изпишем, нали? Мисля, че е напълно здрав.

Вързаният не посмял да се обади и онзи извел футболиста навън, продължавайки да му внушава:

— Но както се разбрахме: никому ни думица! Все едно че нищо не е било! Ще видят те кой е Муци Мустанга…

Психиатърът твърди още, че непознатият не направил нищо повече от това, което щял да направи и той — един генерален опит за психосоматично повлияване, казвал бил неща, които той бил вече казвал, така че не може да му се приписват заслуги за излекуването на пациентите. Вярно, бил необикновен хипнотизатор и владеел добре сугестивните методи, но трайното въздействие на хипнозата било спорно в медицината за повечето случаи, камо ли пък един-единствен сеанс да даде такива резултати. Доколкото, разбира се, ги има изобщо, защото успокоението на пациентите може да е временно или да е подготвено и предизвикано от средствата, които той, психиатърът, им бил приложил предния ден.

Не знам дали трябва да му се вярва напълно, другарю следовател. К. ми разказа за него, че както повечето свои колеги, и той на времето си не успял да овладее хипнозата. Само веднъж, когато с една колежка, също специализантка, се упражнявали един над друг, без законните свидетели, тия неразгадани вътрешни сили неочаквано се концентрирали в него с неотразима сила и той провел един бляскав сеанс. Внушил й, че тя е лудо влюбена в него и настоявала още сега да му се отдаде. След месец той си спомнил, че това станало някак подозрително лесно, и се запитал дали, когато тя първа се упражнявала над него, не му е внушила тъкмо така да проведе сеанса си? Защото после той цяла година напразно се опитвал да й внуши обратното и историята завършила с неприятности. Оттогава той се пазел да провежда такива сеанси, отричал доказания от модерната медицина лечебен ефект на хипнозата и си останал ерген.

2.

Осъществявайки пакостното си намерение на всяка цена и веднага да освободи болните, самозванецът, в чието лице целият болничен персонал продължавал да вижда заведущия психоневрологичния диспансер, дал нареждане да изпишат Пефина още преди да се срещне с нея. Мъжът й трябвало да донесе любимите й дрехи, заповядал още тя да се яви при него изрядно тоалирана. Приел я в кабинета на дежурния лекар, помолил сестрата да им свари кафе. Демонстрирал й щастието си на лекар, успял да излекува едно смятано за безнадеждно страдание.

— Ето това е! Дали една жена е на мястото си в живота, може веднага да се познае по утринния й вид.

Пефина наистина изглеждала агресивно добре, настроена била за нови битки.

— Не ме баламосвайте, докторе! В затвора ли ще ме пращате, или в София?

— У дома.

— Не — обезпокоила се тя. — Не мога да се върна в този дом! Не ме баламосвайте, казах ви, мозъкът ми си е пак на мястото. Готова съм да приема и едното, и другото. Не знам как го извърших, но го извърших, а сега съм на себе си и не съжалявам. Всичко е приключено.

— Сега бихте ли го извършили?

— Не, разбира се. Знаете, че не съм добре с нервите, идвала съм по-рано и при вас. Изглежда, наистина съм откачила вчера. Сега съм под знака на Уран, тоест, Уран е в екзалтация в моя знак. А болестите на Уран са нервни и психически…

— Оставете тия глупости — позасмял се самозванецът и пил от кафето си. — Заповядайте! Едно кафе на ден ви разрешавам.

— Не са глупости. Беше ми предсказано дори как ще го извърша. Желязото е моят метал. Но не успях да се опазя, хем ме предупреждаваха. А болестите на Уран са неизлечими, затова ви казах — по-добре в затвора! Да не ме мъчат напразно по болниците. Ако втори път ми направите това, което вчера, ще убия още някого!

— Електрошока ли? Да, малко е жесток, но за да си бъбрем сега така спокойно, и той е допринесъл нещичко. Вижте, Живка — нали разрешавате да ви наричам така? — аз не мога да ви пратя другаде по простата причина, че не сте нито болна, нито престъпница. И ви извиках да си поговорим за съвсем друго, да си поговорим например за това, как трябва да живеете по-нататък. Болестта, която усещате в себе си, е болест всеобща, болест на века, така да се каже. Престъплението, което смятате, че сте извършили, също извършват милиони хора всяка секунда. Пийте кафето си, че ще изстине. После може да ви гледам, ако искате, аз гледам по-добре от всички габровски гледачки, взети заедно.

— Значи продължавате да ми втълпявате, че аз… Разберете, наистина го убих!

— За това после ще говорим, мила. Сега говорим за болестта ви, не за резултата от нея. Това е само онзи вик, с който болестта ви е изкрещяла на края своята дългогодишна мъка и своята ярост. Но то е друго заболяване, мила. За него още няма лекари. Затова и аз в никакъв случай няма да ви дам на друг лекар. Съвременното общество, за съжаление, все още се управлява само от мъжете, следователно и всичките днешни психологии и психотерапии, неосъзнато може би, в по-малка степен от по-рано може би, но все пак продължават да работят за поддържането на патриархалната власт. Затова, щом нещо не ви харесва, прекъсвайте ме, карайте ми се! Аз съм ерген, Живка. Моите жалки познати ми се подиграват, за да прикрият завистта си, но аз не останах ерген, аз станах ерген! Станах ерген, когато разбрах, че ако се оженя, това ще означава също да убия жената, която съм обикнал…

— Говори се, че имате дете — рекла Пефина, подкупена от необикновения чар на откровеността му.

— Да, и съм много щастлив с него. Но то е друга история, някой път вие ще ме поканите на кафе и ще ви я разкажа. Вие сте умна и образована жена, Живка, някои неща е трябвало отдавна и сама да разберете. Дори в най-добрия си засега вид бракът представлява една удушливо непригодна форма на съжителство за днешния човек, един фалш, който постоянно го невротизира. Защото, от една страна, той има вече много изострена чувствителност, докато в същото време вътрешно е още съвсем слабо еманципиран, все още се нуждае от компенсиращото присъствие на втори човек. Срещат се двама души, тласкани от природния нагон и от социалната принуда, и какво правят?… Флиртуват! Животните също флиртуват, за да се спечелят, но те не могат да се накичат с нещо, което го нямат. А човекът почва да играе някаква неприсъща му роля, да се представя в пресилено добра светлина, да се кичи със заучени и мимолетни качества. Естествено, в тая роля трудно се издържа дълго. Кой по-рано, кой по-късно, но един ден всеки от тия двама мили хорица се връща към истинската си същност. Пък и животът не е лек, винаги ни сервира повече поражения, отколкото победи, а пораженията не ни правят по-добри, озлобяват ни. И така двамата започват да се разминават в своите мисли, в желанията си, в мечтите си, които обаче са принудени да потискат, за да запазят връзката помежду си. Това потискане, това изместване го е имало и по-рано, но тогава партньорът ни го е компенсирал с обич, с внимание, със собствените си успехи, които са минавали за общи, а ето че тая компенсация вече не действува или е намаляла. Тъй като все още държат на връзката си, двамата са принудени да се лъжат — отначало неволно, после все по-храбро и съзнателно. Докато и това започна да им тежи. Те страдат от обезсмисления си фалш, от безрезултатността на самопотискането си, защото вътре в себе си вече са решили, че другият е виновен за неговите разочарования, за неуспехите му, за пораженията му, за това, че не е могъл изцяло и свободно да се самоосъществи. Така онова, което науката нарича законно стесняване на идентитета в семейството, те все по-трагично го усещат като робство. Да си поискаме ли и по едно коняче?

— Не, не, говорете! — отвърнала Пефина, сякаш очаквала някакво откровение.

Той се засмял с обичливо добродушие.

— Е, когато на роба съвсем му причернее, той може и да посегне към желязото, нали? Особено ако го е правил вече много пъти преди това в подсъзнанието си. Защото това наше подсъзнание е такова едно морско дъно, където гъмжи от всякакви непознати зверове. Аз не ви упреквам, Живка, че не сте разбрали това, което ви изложих досега. И за науката днес се очертава като природен закон неразгадаемостта на някои основни мотивации на поведението и мисленето на човека. Затова и толкова малко можем да кажем по тези въпроси. Но пък и да си въобразяваме, че някога човекът ще стигне дотам, да знае всичко за себе си, е твърде измамна представа. То е все едно да си въобразяваме, че някога ще стигнем до крайните истини за Вселената. А човекът е не по-малко необятен и богат на явления от Вселената. Бедата е, че не зачитаме тая необятност нито у другия, нито у себе си. Все искаме да я натъпчем в трийсетте кубически метра на семейната спалня. И не съзнаваме, че тъкмо оттук произтичат всичките ни страдания. При жената пък нещата са двойно по-усложнени и драматизирани от нейното положение в обществото, от по-дълбоката пропаст между биологията и интелекта й. Еманципацията, мила, е революционен процес и жертвите на тази революция, макар и безкръвни, не са по-малко трагични. Защото и робството има много образи, мила, а някои от тях дори ни се хилят с гримасите на щастието.

— Аз не бях щастлива с Пефин — казала Живка, която открай време наричаше мъжа си по фамилното му име.

— Ето, върху това именно се е искало да помислите! Вие сте обществено мислеща жена, така сте възпитавана от нашето време. Как би трябвало да изглеждат отношенията между двама уважаващи се хора, та те да си останат максимално свободни и еманципирани? Кое е онова, което би ви свързвало плодотворно и след като сексуалната връзка вече ще е изтъняла, когато задълженията към децата ще са отпаднали? Когато нямате нужда повече от партньора си, за да компенсирате с него някоя своя слабост или пък недостига на волята си. Такъв е единият от вариантите. Но при вас, струва ми се, е било обратното: недостиг от воля за самостоятелност, удобството другият, по-силният, да носи докрай вашата слабост, а същевременно подмолния бунт…

— А, не — възрази Пефина. — Защо тогава ще го убивам? Или… всъщност, той се канеше да ме напусне. Може и така да е. Аз съм воден знак, не им достига воля…

Самозванецът се облегнал на стола, сплел красивите си ловки ръце на комарджия.

— Казах ви да оставите знаците на мира! Те нищо няма да ви обяснят, ако не накарате собствения си мозък да заговори разумно. Другарят Пефин не е и помислял да ви напуска. Познавате го добре, чувството му за дълг е толкова развито, че потиска безотказно собствените му пориви към самостоятелност. Той също не може без вас, уверявам ви, познавам добре психологията на този тип мъже.

Пефина го изгледала подозрително заради глаголното време, поискала да се увери:

— Защо тогава го убих?

— Е, тук пак можем само да газим предпазливо из мочурището на предположенията. Най-дълбоките причини, казах ви, обикновено си остават загадка. Човекът е способен дори да мрази някого, мислейки си, че го обича, а отгоре на всичко тая омраза да го свързва с него още по-силно. Вие, предполагам, дълго сте го убивали в себе си, бавно, години наред…

— Не, аз със сатърчето.

— Да де, но това е вече последното, окончателното. И затова сега у вас е спокойно и пусто.

— Не е спокойно, докторе. Какъв беше оня, дето приличаше на него? Халюцинация, нали? Впрочем вие не бяхте там…

— Е, него няма да убиваме, мила — засмял се пак самозванецът. — Той ще ни трябва. Той наистина е друг. И стана много хубаво за вас, че най-после се освободихте от, този, когото толкова ви се е искало да убиете.

— Не ми се е искало. И аз не знам как стана. Изведнъж…

— Точно така става, изведнъж! Но преди това е ставало много пъти в подсъзнанието ви, разбирате ли? Неусетно, несъзнавано. Не сте ли сънували понякога…

— Не съм. Аз го обичах.

— Но вие сте обичали другия, разберете това — леко се раздразнил той. — Обичали сте онзи, у когото някога сте се вложили цялата и чрез когото сте осъществявали самата себе си. И не защото ви е разочаровал и сте го намразили, сте вдигнали сатърчето, съвсем не! А защото подсъзнателно сте искали вече да се освободите от него и от тоталното робство, в което сте се намирали, заради това свое пълно всеотдаване. Убили сте всъщност само онова, което досега е гнетяло вашата същност, в себе си сте го убили. И ето ви най-после свободна, мила! Като никога свободна! Използувайте разумно тая скъпо заплатена свобода! Сега и вие, и той сте вече други хора, различни, готови да заживеете един нов живот, все едно заедно или поотделно.

— Докторе — объркала се наново Пефина. — Да не искате да кажете…

— Жив е. Но друг.

— Не го искам жив.

— И това е разбираемо. Не го искате жив, защото в съзнанието ви още лежи предишният, убитият. Но аз съм убеден, че дори и сега да го погледнете, ще видите, че вече не е същият.

Самозванецът скокнал и тръгнал към вратата.

— Не! — извикала Пефина, но той въпреки това я отворил с едно „заповядайте“, сякаш извиквал следващия си пациент.

Епифан Пефин пристъпил доста боязливо, но щом съзрял жена си в такъв цветущ вид — бухналото й в някаква пищна жадност под хубавата рокля тяло, късата момичешка прическа, пламналите като в любовно нетърпение бузи — щастливо разтворил ръце към нея. А тя се хвърлила с рев на врата му:

— Жив си! Ох, жив си! Нищо ти няма, нали? Кажи, че нищо ти няма! О, същият си си! Същият!…

— Приберете си я! — рекъл самозванецът зад гърба им и бил странно ядосан. Не пожелал да чуе нито благодарностите, нито исканията им за евентуален съвет. Направо ги изгонил.

Два часа по-късно лично главният лекар на болницата, подгонен от едно анонимно обаждане по телефона, освободил напъхания в усмирителната риза психиатър. Щом се опомнил, щом се уверил, че не е сънувал или халюцинирал, че болните действително са изписани, психиатърът веднага се явил в милицията. Подполковник Харитонов го изслушал тържествуващо.

— Знаех си аз! И вие, докторе, като ми казахте одеве, че не ги намирате за болни, че не е възможна такава масова психоза…

— Нищо не съм ви казвал — рекъл гневно психиатърът, а Харитонов зинал от смайване.

— Да? Да, да. Това, значи, е бил вече другият. Ей, дявол да го вземе! Ама знаете ли… знаете ли, ама просто никаква разлика нямаше! Ей, докторе, това е, това е…

— Хайде, хайде, никаква разлика! Нали го видях и аз, нагледах му се!

— Не, не, това е… това е просто… — не намерил думи да изрази неизразимото Харитонов и предпочел малко плахо да се разпореди. — Знаете ли, докторе, най-добре ще е да останете още сега.

— Къде да остана?

— При нас. Искам да кажа… трябва да ме разберете, аз се посъветвах и с някои другари. Първата ни работа сега е да опазим най-застрашените.

— От какво ще ме пазите? Той искаше само да пусне болните и го направи.

— Да ги върнем ли? — обезпокоил се Харитонов.

— А, за какво ми са? Ако пак откачат, мястото им е резервирано.

— Значи, и вие не ги намирате за болни.

— Не, нали ви казах. Впрочем не съм ви казвал.

Харитонов го изгледал подозрително.

— При това положение, докторе, ще останете.

— Как така ще остана бе, човек? Имам си работа.

— Ще останете. Ей сега ще ви откарат.

— Ама вие… арестувате ли ме, или какво? Не ми стига, че досега…

— Аз ви помолих да останете. И съм готов още веднъж да ви обясня — рекъл подполковникът и неуверено се усмихнал. — Всъщност как другояче ще ми докажете, че вие сте истинският, а не другият, когото и аз видях с очите си отзарана?

Двойното самообладание на психиатъра — лекарското и комарджийското — се обезцветило в лицето му, пръстите му заподскачали, та Харитонов побързал да каже:

— Ние сме длъжни да ви пазим и да заловим тоя тип, който разстрои целия град. Не се безпокойте, ще бъдете на хубаво място, ще имате и весела компания, просто ще си починете няколко дена. Ще ви пратя и едно тесте карти.

Не зная дали обещанието за картите е предотвратило съпротивата на психиатъра или подозрението на подполковника, но така или иначе и той се озова при нас някъде около обед на четиринадесети май.

3.

Обещавайки му весела компания, подполковник Харитонов сигурно бе имал пред вид гражданите Прометей Чорбаджийски и Деян Драмов, които се намираха вече там. Това „там“ представляваше нечия ведомствена вила, луксозно усамотена някъде извън града. Хладилникът й бе пълен с немска бира и габровски мезета, така че тримата нямаха основание да се чувствуват обидени. Обиден изглеждаше четвъртият, който им прислужваше, защото не им се позволяваше да излизат сами извън голямото дневно помещение, превърнато сега в обща спалня — очевидно не беше специалист и често му се случваше да изтърве на пода я вилица, я филия хляб. Той им се представи с древното и обезличено днес име Иванов, но Прометей Чорбаджийски го наричаше „мой човек“, а с това превръщаше обидата на младия мъж в кисела меланхолия. Видя ли докъде я докарахме, мой човек, каза му Прометей Чорбаджийски веднага щом се ориентира в обстановката. Виках ти аз още в магазина: не се закачай с бате си Мето, не, че ме арестува той мене, и то пред детето ми! Дай сега още по една бира, па ти седи, гледай как че си я пием с другарчето!…

С Деян Драмов те си допаднаха още в колата. До някое време хумористът се опитваше да бъде сериозен, да съобрази нещо, дори като че ли беше подплашен, но щастливо оневиненият циганин не го оставяше на мира със забавните си утешения, зарази го с великодушно самораздаващата се своя радост. А интересът на Драмов към него бе предварително събуден, защото в машинно обективния си отчет за своите приключения К. бе го изненадал с един доста озадачаващ отговор: единственият образ, в който той бил изпитал онова състояние, което може би хората визират с думата „щастие“, бил образът на Прометей Чорбаджийски, и то в часовете, когато със самозабвенно опиянение от ловкостта си и пламтящото тържествуване, че върши нещо, във висша степен справедливо, обирал чантите, часовниците и портфейлите по чаршията.

Двамата седяха заговорнически в празната заседателна зала на щаба на фестивала, когато го повикаха. Цивилен, Харитонов го чакаше в коридора, покани го веднага да тръгне с него, да не се оправдава с работата си тук, бил говорил вече с другарите. Драмов разбра, че всяка шега в момента би изострила отношенията им, и помоли само да си прибере бележника. Върна се бързо, но мисълта, че би могъл да посочи на Харитонов мъжа в тъмночервения с подчертано младежка кройка костюм: „Ето това е този, когото търсиш!“, го изплаши повече. Можеш ли да предвидиш реакцията на един киборг, колкото и добродушен и безобиден да е изглеждал досега? Кой знае какво още щяха да извършат корективните му механизми, отвлекли го неудържимо от хълма в полето при футболиста и Живка Пефина! Изгледа го с една смесица от страх и тъга, после щеше да се пита дали в страха му не бе имало повече болка от недовършеността на историята, дали сивият цвят на тъгата му не бе се получил от бялото на привързаността и черното на една неосъзната дотогава ненавист. Каза му: Изчезвайте, професоре! Сега вече окончателно, историята стана дебела! Ето ви ключа от колата, щом можете всичко, ще можете и да карате. Само не се превъплъщавайте в катаджия, ако ви спрат, че ще объркате и цялото движение! Съжалявам, че така се разделяме, но и вие… Хайде, като ви поправят, пак заповядайте!

Трябваше да му каже нещо историческо, което той да отнесе със себе си в изпратилия го свят, но не му хрумна нищо историческо и се опита да го замести с едно ръкостискане. Докосваше за пръв и последен път безчувствено хладната ръка и тя го накара отново да се запита струва ли си саможертвата му заради спокойствието на човечеството. Какви други работи не безпокояха човечеството, та тази ли преоблечена като човек машина?

Не си позволи вицове и по-късно, докато Харитонов му обясняваше какво ще се иска от него. Преди всичко да изпълни гражданския си дълг. Когато му отвърна, че неговият граждански дълг бил да разсмива хората, подполковникът го прекъсна строго: Смешното свърши, Драмов! Оня го каза още тогава, когато се представяше за Герчев. Така или иначе, ти си прекарал цяла нощ заедно с него в хотела, ти най-много знаеш. Не мога да се отърва от чувството, че знаеш всичко. И ако не гражданският, поне приятелският дълг би трябвало да заговори вече у теб… Ти от кой дълг ме арестуваш, запита го Драмов. Не си арестуван, казах ти, отвърна му подполковникът, но и това може да стане…

Отбиха се в управлението да вземат гражданина от малцинствен произход Прометей Чорбаджийски и по-нататък Харитонов вече се обръщаше едновременно към двамата. Той играеше, както се казва, с полуоткрити карти, не държеше специално да законспирирва акцията. Искаше да събере просто всички пострадали на едно място — те сами щяха да се дебнат един друг, за да разпознаят злодееца, ако той се окажеше сред тях. Странното връщане на откраднатото, освобождаването на Герчев и болните позволяваше да се приеме, че той, макар да си правеше опасни шеги, не желаеше да пострадват сериозно хората заради него. А това допускаше предположението, че той ще се опита да освободи и арестуваните. Избирайки тази вила, Харитонов целеше да улесни евентуалния опит за освобождение, при който щяха да заловят злосторника, но акцията да се извърши далеч от града, та да не пострада достойнството на задържаните. Този умен и деликатен план обаче срещна неочакваната съпротива на следователя. Той си остана на мнението, че нямат право да задържат доказано невинни, при това съвсем не случайни граждани, отказа да подпише искането до прокурора Харитонов, изпадна в необичайното положение да моли хората да се самоарестуват, което вече застрашаваше психологическия ефект на плана му.

Психиатърът обаче продължаваше да се смята за арестуван, дори пищният обед, пред който завари двамата, не го убеди в обратното. На сбогуването на Харитонов отвърна: Това е посегателство, подполковник! Пак ще ти кажа, това е посегателство върху личността… Стига! — позагуби самообладанието си подполковникът. — Това било посегателство! А онова не е ли? Аз тука най-много на тебе разчитам, като психолог и така нататък, а ти посегателство, та посегателство…

— Докторе — каза Драмов под свирепия поглед на Харитонов. — Трябва да изпълним гражданския си дълг.

— Моят дълг е да лекувам, не да гоня престъпниците.

— Мой човек, сипи на човеко да яде — намеси се сдобряващо Прометей Чорбаджийски, сякаш той бе собственикът на вилата. — А бе вие що не сте докарали вино, на това ядене вино му требва!

— Не се разрешава — отвърна младият човек с обезличеното име Иванов и боязливо погледна застаналия на прага подполковник.

— Вино и спиртни напитки не разрешавам, Мето — потвърди той, рече да каже още нещо, но само махна с ръка и ядосано излезе — тая тройка очевидно не му вдъхна надежди.

— Що бе! Нема да правим избори я! Некогиш само пред избори не даваха.

— Ще правим — каза Драмов. — Пийте една бира, докторе, хубава е. И ни разкажете историята си. Трябва да е весела, щото нашите са направо да си умреш от смях.

— Смешни, смешни! Я некой да тръгне да обира градо вместо тебе…

— Не е ново, Мето, непрекъснато го правят по света.

— Това е посегателство — рече психиатърът и посегна към бирата. — Едно чудовищно посегателство…

— Само при капитализма, бате! Експлоатация му викат. И при нас беше некогиш така. Моруко праща жената и децата да крадат, а той го изпива в кръчмата.

— Прометей, събранието ще го направим после, нека дойдат и другите. Докторе, що не обядвате? Вие май…

— Не ми се яде — отвърна той и легна с бутилката на леглото си. — Моля да ме оставите на спокойствие. Хайде малко да помълчим, а?

— Ама ще има ли и други? — зарадва се Прометей Чорбаджийски, че ще има кому да разкаже своята Апашионата, както бе я нарекъл Драмов.

Останалите дойдоха в течение на следобеда и разсеяха тягостната им дрямка, просмукана от силната бира. Най-напред пристигна Марин Колчев с разлепени лейкопласти по пръстите, които нервно натискаше на местата им. Психиатърът машинално скочи от кревата.

— Как си, Муци? Ама те… как смеят, без да ме питат? Не ти стига…

— Нищо ми няма, докторе. Бъди спокоен, ще им дам аз да се разберат. Всичко е шашма, ще знаеш! Разбрах го аз, всичко е, да не ми дадат мустанга. И апартамента да не ми дадат. Ама няма да им се размине. Щом искат пулсът им да бие като моя, както рекохте, и кръвното им налягане да бъде като моето, ще плащат!

Психиатърът странно се стъписа от думите му и се върна на леглото си.

— Ти си избраник на съдбата, Муци — обади се Драмов от своя креват.

— На избраниците се полага персонална заплата. Аз така знам — отвърна футболистът с презрение и подозрение на непознатия си почитател.

— Мой човек — викна Прометей Чорбаджийски. — Дай да напоим тоя юнак над юнаците! Леле, другарю Мустанг, тие англичане че те помнят до девето колено!

— Не се знае кой кого ще запомни! — озъби се неочаквано психиатърът.

— Не само те ще ме помнят, бате! И други ще ме запомнят — каза футболистът на циганина, но вече не бе така уверен в заканата си.

— Станахме каре! — откри психиатърът.

Върху голямата кутия шах-табла, на масичката до телевизора, лежеше, както бе обещал Харитонов, и ново тесте карти. Оказа се обаче, че Прометей играеше само сантасе, а Драмов само белот. Муци презрително плюеше на лейкопластите си, които не искаха отново да се залепят, и отказа да изслуша историята на Чорбаджийски. Не им остана друго, освен да продължат следобедната си почивка, макар да се бояха от нея, защото ги правеше сами. Но тогава пристигна пък Епифан Пефин. Прометей се изтъркули зад кревата си и асансьорчето на шията му тръгна нагоре-надоле.

— Е те тоя е! Дръжте го!

— Спокойно, Мето, не е тоя — рече Хаританов, влязъл подир директора.

— А бе аз ли не го познавам! Мой човек, кажи бе…

Обиденият млад човек не посмя да каже нещо, но явно беше готов при първия знак да скочи върху Пефин.

Харитонов се усмихваше в някакво загадъчно тържествуване.

— Виж го хубаво! Нали оня уж приличаше на тебе?

— А бе оня приличаше… ама тоя е, тоя даде на детето двайсетачката. Мой човек, кажи бе…

— Ето, с него се разберете най-напред, пък тогава… — отправи подполковникът своята загадъчна усмивка към Пефин, очевидно в подкрепа на предишно доказателство.

Мракът върху лицето на Пефин говореше, че не бе се оставил лесно да го убедят в необходимостта да идва тука.

— Какво ме бъркаш в тия цигански истории!

— Ааа, не така — провикна се Драмов. — Пефин, не така! Пред закона всички сме равни.

— Ей онова легло — рече Харитонов. — Казах ти, една-две нощи, не повече!

— Не го ща до мене! — писна панически Прометей.

Харитонов се засмя.

— Добре, добре. Премести си леглото, има място. Иначе как сте, момчета? Нещо да ви липсва?

Драмов вдигна два пръста по ученически.

— Позволете един въпрос! Онзи само в мъже ли се е превъплъщавал? Някоя мадама случайно…

— Засега жени няма — намръщи се отново подполковникът. — Но както виждам, духът е бодър, има и кой да ви разсмива. Малаков… — Той се прекъсна и почти освирепя: — Впрочем вие бяхте Иванов. Мислете му, ако чуя някакво оплакване от другарите!

Тъжният млад човек замръзна в нечовешка стойка, от която го избави великодушният вик на Прометей Чорбаджийски:

— Мой човек, дай за новия една бира! И мезенце дай!…

Бирата допълнително утежняваше задачата на обидения млад човек. Почти след всяка бутилка трябваше да придружава някого от тия досадници навън и да следи зад незаключената врата дали действително се осъществява влагооборотът на планетата.

Психиатърът плахо се осведоми как е жената на новодошлия, без да получи отговор. Прометей настояваше да изтръгне от него признанието, че не той е бил в магазина — Значи не си бил ти, а? — дори с цената на едно свръхвеликодушие: Няма какво да местим кревато!… Но Пефин се скри зад мрачното си мълчание на стола край телевизора. Муци поиска да узнае какво си е мислил Драмов, докато е гледал мача по телевизията, и остана разочарован от своя почитател. Драмов му отвърна, че отначало обмислял да закупи продукцията на „Капитан дядо Никола“ и да я пробута с печалба на англичаните. Рекламата на тая фабрика най му харесала на стадиона, само че на нея не пишело какво произвежда, та не бил сигурен дали англичаните ще го купят. После пресмятал колко души ще загинат, ако се срути трибуната. А после, заключи Драмов, нищо повече не си помислих, защото и тогава, както сега, много ми се спеше.

Умората действително го измъчваше. Бе се окуражавал, че зрелището, което обещаваше планът на Харитонов, си заслужава и по-големи жертви, но зрелище още нямаше, нито пък мозъкът му бе в състояние да го създаде. Разсъни се истински, когато тъжният млад човек заедно с готвача влязоха да разместят леглата, за да внесат още две, и всички се разшаваха нетърпеливи да видят кой още ще дойде. Готвачът им предложи кафе и то така ги зарадва, сякаш на дъното на чашките вече лежеше отпечатан ликът на злодееца. Още докато го сърбаха, пристигна Красимир Герчев, но това изненада само хумориста. Освен психиатъра другите не го познаваха. Психиатърът внезапно се оттегли на безопасно разстояние чак в другия край на помещението, а Драмов извика:

— Герчев!… Чакай, ти ли си това, или…

Кандидатът на науките махна ядосано с ръка.

— И аз вече не знам кой съм! Тука някой е решил съвсем да ме побърка.

— Но какво правиш в града?

— Все пак — готов доклад, длъжен съм… Но тъкмо слизам от таксито и оня, големият старшина, ме награби. Най-много аз съм му трябвал. Драмов, кажи какво става тука? Полудели ли са, или си правят някакви идиотски фестивални майтапи? Утре започва конференцията, а аз…

— Не знам. Както виждаш, този път и аз съм вътре.

— Всички сме вътре! — провикна се щастливо Прометей Чорбаджийски.

— Покер играете ли? — запита го психиатърът от безопасното си разстояние.

— Той играе само с открити карти — отвърна хумористът, след което тържествено изреди всичките му титли. — И се занимава с хумор. Това е една от четирите му ахилесови пети. Герчев, разполагай се!

Кандидатът на науките седна до него върху луксозното одеяло.

— Ей онова легло е твоето — посочи Драмов. — Герчев, Герчев, всичко започна от твоя кретенски костюм! Що не му го даде? Сега нямаше да киснем тука.

Другите не знаеха за какъв костюм става дума и се изпълниха с подозрение. Нарасналият им брой ги накара да започнат вече да се дебнат — сред толкова хора вероятността да е попаднал и онзи ставаше по-реална. Герчев обмисляше нещо или просто му бе неловко да отговори на щекотливия въпрос. Попита замислено:

— Ти какво искаше да кажеш с тия четири пети? Кои са другите?

— Човек сам трябва да знае слабостите си.

— Но защо четири? Човек не може да има четири. Да не искаш да кажеш… — Драмов се хилеше в очакване. — Животното има четири пети. Да не искаш да кажеш… Говедо ли ме нарече?

Драмов издуха пяната на бирата към отсрещния ръб на чашата.

— Герчев, вече не се безпокоя за теб. Умът ти е отново на мястото си. С тоя бляскав аналитичен мозък…

— Не ти се сърдя — рече кандидатът на науките. — Вицът е с интересна конструкция, с това двойно острие… Твой ли е?

— Уви! На Хайне. Толкова сложен виц аз не съм способен…

— На Хайне? Браво! Тогава ще може да се използува. Да, да, ще може! Чудесен е…

— Герчев, аз наистина съм вече напълно спокоен за теб — каза тъжно Деян Драмов, а кандидатът на науките рипна от леглото и затропа нервно из огромното помещение, сякаш действително тропаше с четири пети.

— Е, няма ли най-после някой да ми каже какво става тука? — но видимо не се измъчваше вече; присъствието на толкова пострадали сигурно бе смъкнало булото на мистиката и от неговата драма.

— Като се попълни и другото легло — отвърна му психиатърът. — Така решихме, тогава ще мислим.

Герчев енергично преброи леглата и го съобщи:

— Значи, ще бъдем седем…

— Нова мистика — издекламира провокативно Драмов. — Защо точно седем? Защо това обгърнато още в най-дълбоката древност с магии и загадки число?

— Няма нищо загадъчно в него — каза психиатърът сухо.

— Ааа, нямало… — възмути се Прометей.

— Няма. Магиите са били свързани със сетивните способности на човека за възприемане. Според закона на Милър, това е пределът на канала за информация. Човекът е в състояние да прави точни оценки средно на седем плюс-минус два обекта…

— Ти тия на баба си ги разправяй, докторе! — продължи да брани мистиката Прометей. — Я да ти разкажем…

— На собствената си баба го разкажи — охлади ентусиазма му психиатърът и потърси отново убежище в леглото си. Герчев също затропа към своето място, седна и се загледа в празното легло, потъвайки в общата, станала изведнъж отново напрегната и разединяваща атмосфера — защото: кой щеше да седне на това последно легло? Внезапното и неразбираемо за тях изпискване на Герчев (досущ като една млада кандидатка на науките): „А колата?“ — допълнително я зареди с истеричния си тон.

— Благодаря, добре е — отвърна хумористът и демонстративно се превъртя с лице към стената, не знаейки кое точно му се иска по-силно: да направи нов опит за сън или да поразсъждава върху загадъчното число седем — случайно ли бе се пръкнало в тая неразбория, забавляваше ли се киборгът с човешката склонност към мистиката, или пък също бе подчинен на тоя закон на Милър?… Но кафето бе свършило само половината от работата си.

Седмото легло се запълни чак вечерта. Иванов въведе един доста известен в града човек и онези, които го познаваха, помислиха отначало, че е дошъл да ги инспектирва. Той поздрави бойко:

— Как сте, другари? Всичко наред ли е? — и се обърна към меланхоличния млад човек. — Раздай на хората каквото трябва!

Младият човек не можа да се сети какво друго да раздаде и тръгна за нови, мистично седем, бири.

— Другарю Великов, вие да не сте решили да ни правите компания? — запита го Драмов с окончателно разбудена ехидност.

— Да. Да. Реших лично да участвувам в акцията. Осведомен съм за всичко, другари. Бъдете спокойни, ще го заловим. Харитонов ми разказа вашите патила. Не, това е повече от възмутително. А той даже и на мене посегна, тоя…

Драмов почтително го изчака да намери определението, но Великов не го намери и той скочи весело от кревата си.

— Е, седемте самураи се събраха. Седемте великолепни, заели се да бранят една изгубена кауза! Има кворум. Събранието може да се състои. Точка първа: отчет! Всеки да каже той ли е, или не е той и ако не е той, кой е. Точка втора…

— Другарю Великов, играете ли карти? — запита предпазливо психиатърът, комуто явно все още не се искаше да дава отчет.

— Слушай! — срязаха го. — Като не можете да излекувате оня, дето се мота по площада, поне си го приберете. Градът е пълен с чужденци.

— По площада се мотат много по-луди от него — засегна се психиатърът. — Ама за тях…

— Какво искаш да кажеш?

— Не закачайте човека — обади се Драмов. — Чужденците също имат нужда някой да ги пита любезно как са спали. А и целият град да се напъне, няма да измисли по-сполучлива карнавална фигура.

— Драмов, с тебе ще имам отделен разговор…

— Ей, я дайте по-напред да пием по една бира! — предложи компромисно Прометей Чорбаджийски и включи телевизора.

Засвири музиката на „Лека нощ, деца“ и му викнаха хорово: Махни това бе!

4.

Не може да се каже, че нощта излезе лека. Седем мъже, събрани на едно място, винаги биха прекарали не една весела нощ, но сред тези седмина се намираше и един осми — подозрението, а то не е в състояние да сплотява хората ни във веселие, ни в беда. То изплуваше сякаш с въгледвуокиса от дъната на бутилките и още рано вечерта напълни главите им пряко всяка логика. Харитонов бе подценил силата на невинно светлото, лекомислено пенливо питие — една всъщност протестантски демонична сила, която прави мрачно биреното опиянение. Неслучайно съвременната бира се е родила в страната на протестантството и малко преди него. Те продължаваха да бъдат тревожно напрегнати, а протестантският алкохол ги правеше нападателни и груби. Драмов така и не успя да организира замисленото събрание. Всеки имаше да каже по нещо, но на определен човек, не на всички, всеки трябваше да оправи с някого едно недоразумение, което изглеждаше неоправимо, при това половината от тях не бяха се сблъсквали пряко с тайнствения злодеец, но и това не ги правеше, по-малко недоверчиви. Виделите го в собствения си образ твърдяха, че не приличал чак толкова на тях, и по същия начин недоумяваха как е успял да заблуди другите хора. Прометей Чорбаджийски също бе готов вече, като гледаше все още мистично мълчаливия Пефин, да признае, че оня не е приличал на него: „Те това ще да е — хипноза! Както го рече докторът. Я съм гледал по панаирите такива факири…“

— Мето, аз мисля обаче, че онзи е истинският Прометей, не ти — подигра го Драмов.

Циганинът скочи да брани името си.

— Ами краде и раздава на хората — поясни Драмов. — Ти това можеш ли да го направиш?

— Я некогиш съм си мечтал за такива работи, ама… къде ти! — смотолеви Прометей и се замисли и мисли толкова дълго, колкото навярно цялата му махала заедно не бе мислила досега.

Психиатърът, чието лице бе станало сипкавобяло като бирената пяна, все още търсеше човек поне за покер на две ръце.

— Как може да ви се играе сега на карти? — укори го Красимир Герчев.

— Не ми се играе, ама нали нещо трябва да се прави.

— Да се мисли, докторе, да се мисли трябва — обади се пак Драмов. — Защо искате да избягате от мисленето? Вижте нашия Прометей…

— Слушай, Деяне, ти всъщност какво така, над другите? Това никак не е смешно, не разбираш ли? Това е повече от страшно! Всъщност, ти за какво си тука? Каква е твоята история?

Хумористът срещна острия блясък на подозрението в очите му и не смогна да разтегли устните си в познатата плачлива гримаса.

— Аз, драги Герчев, ако искаш да знаеш, съм най-много пострадал от всички ви. Да ми падне тоя тип… Но защо аз да ти разказвам историята си, защо вие всичките не ги разкажете по-напред? Нали това предлагам. Защо например Муци…

— Я стига си дрънкал! — рече футболистът, натискайки лейкопластите си.

Той тъкмо бе изразил признателността си на Великов:

— Умен мъж сте, другарю Великов! Знаете какво да кажете на човека. Ако не бяхте вие, нямаше да играя така като бесен.

Великов бе премигал двайсетина пъти, докато разбере недоразумението, и бе му отвърнал по сходен начин: „Я не дрънкай глупости! Ако не съм бил аз…“ Но сега пък Пефин неочаквано му поиска сметка: Ти нали ми обеща да не се бъркаш? Какво толкова наприказва на момичето, та то така веднага… Разбира се, шепнешком. Великов обаче не умееше да шепне: Нищо не съм й приказвал! Знам го аз твоето нищо! — забрави да шепне и Пефин, от което Великов вече избухна: Я се махай от главата ми бе! Мен главата ми не го побира…

— Другари! — надвиква го Драмов и размаха панически ръце. — Убиецът е между нас, а вие…

— Какъв убиец? — уплашено прекъсна Прометей размислите си, но същото запита и Великов, та хумористът към него отправи отговора си.

— Не сте ли гледали филма?

— Не гледам такива филми.

— И правилно, другарю Великов! Но помогнете все пак да внесем някакъв ред в аудиторията.

— Ред трябва да има — съгласи се Великов и строго огледа подлежащата на вразумяване аудитория. — Вярно, човекът не е незаменим… Да, да, не е незаменим и това хем е полезно, хем не е чак толкова. То създава хаос. На какво ще се крепи обществото, ако няма лична отговорност? Ако някой вместо тебе върши това или онова и на тебе го приписва или ако ти направиш някоя пакост, пък я приписват на другите? Лична отговорност трябва!

Драмов изръкопляска.

— Точно така! Затова аз предлагам този, който е, да поеме доблестно отговорността.

След миг затаено мълчание, в който никой не стана, за да си признае, всички заговориха един през друг и Драмов продължи да вика:

— Другари, събрани сме тук като седемте самураи да защитим…

— Какви самураи бе — засегна се Великов и зачеса с пръстите на дясната си ръка гърба на левия си юмрук. — Ти знаеш ли какво са това самураите, феодали някакви?

— Имаше такъв филм…

— Стига с тия филми! Ако действително този, който… Искам да кажа, другари… Най-добре е наистина да си признае, самокритика да си направи. Аз не мисля, че кой знае каква беля е станала, но…

Всичко това обаче Великов произнесе някак изненадващо плахо и се прекъсна, сякаш уплашен от възможността веднага да се изправи един от шестимата и да заяви: „Аз съм. Аз бях и този, който забърка историята с Коева…“ Навярно още не бе решил какво ще го прави.

Не, пак никой не стана и Драмов тръгна да ги уговаря един по един. Седна най-напред на леглото на Великов под дебнещите погледи на останалите, които навярно си мислеха, че той е решил само нему да довери истината или пък че го въвлича в някакъв заговор. Зашепна му на ухото:

— Другарю Великов, във вашия случай лично аз смятам, че нещата стоят обратното и вие може би се заблуждавате. Това съвсем явно е някаква изключителна личност, а четири заека за един предиобед…

— А, стрелял съм и повече! — изръмжа Великов, който не умееше да шепне. — Бе ти какво искаш да кажеш? Че той е бил на лов, пък аз…?

— Ами, ако се опрем на свидетелските показания…

— Глупости! Свидетелски показания! Аз ли не знам.

— Знаете, но не сте сигурен, нали? Мисля, че преди всичко трябва да се разберете с Коева, тя все пак най-добре ви познава.

— Отгде-накъде? Слушай, ама ти всъщност откъде знаеш тия работи?

— Ами… Харитонов… — излъга Драмов.

— Виж какво, момче, агент-провокаторите не ги обичам! Може да са нужни понякога някому, но не ги обичам. Мене ме остави на мира, хайде!

Драмов се дръпна натъжено.

— Лошо ме разбрахте. Исках просто да ви помогна. Аз много добре знам, че не сте вие, въпросът е, че вие все още не го знаете.

И го остави да премигва и да чеше юмрука си. Седна до Герчев, към когото Епифан Пефин тъкмо отправяше от отсрещния креват поредната си въздишка:

— Но как е възможно собствената ми жена да не ме познае!… — А кандидатът на науките се усмихваше с превъзходството на патилия и препатил в тия неща човек. Драмов веднага въздъхна като него.

— Един швейцарски класик е казал: „Никой няма право да се държи с мен така, като че ли ме познава.“

Двамата се опитаха посвоему да смелят неочакваната мъдрост.

— Това е агностицистична постановка на проблема за идентификацията на личността — бързо реагира Герчев. — Ако се съгласим…

— Добре, ама това съвсем не значи, че… — разпали се и директорът.

— Пефин, Пефин, нали точно това ти казва класикът! Хората се обиждат и се трепят един друг, защото си въобразяват, че се познават. Никой не вдига ръка срещу непознатото, без да се замисли. И Живка така си е рекла: познавам го аз моя мръсник и ей сега ще му пукна тиквата! А ти, кандидате, какво ще кажеш за тая агностицистична постановка? Седем души в една стая и никой не знае истинският ли е, или не е?

— Не виждам нищо смешно и не разбирам поведението ти! — обиди се Герчев.

— Хумористичната ситуация може да бъде и трагична, драги. На тебе ли, теоретика, да обяснявам разликата между хумористично и смешно. — Той го изгледа в прекалено стресната уплаха. — Слушай, ти сигурно си оня! Оня също нямаше чувство за хумор. Нали цяла нощ…

— Я се махай! — повтори кандидатът на науките, почти като кандидатка, израза, станал лозунг на вечерта, и се отмести към възглавницата, но Драмов не помръдна в своето тържествуващо отмъщение. Остана си безжалостен дори и към посивелия, сломен директор, когото единствен от присъствуващите тук все пак обичаше и жалеше.

— Какво прави Живка? Добре ли е вече?

— Ох, добре е, но още нищо не знае.

— Хубаво, че не сте й казали! Много й се струпа на жената! А на Линчето, горкото, пък хептен!

— Какво хептен?

— Е, то не е за пред хора.

Герчев сам напусна леглото, за да ги остави насаме, но Пефин хвана хумориста под мишницата и насила го замъкна към прозорците, които бе забранено да се отварят. Само през около час меланхоличният млад човек разтваряше единия от тях, колкото да излезе цигареният дим, и стоеше пред него, като кой знае защо държеше през цялото време ръката си под ревера на сакото, сякаш броеше ударите на сърцето си.

— Какво с Лина?

— Какво, какво! Представяш ли си как се чувствува, ако вече е научила, че не с теб се е любила, а с оня измамник?

— Еее, писна ми от тъпите ти вицове!

— Добре бе, братко, кажи ми: нямаш ли усещането, че всичко това не е било? Че някой друг като че ли ти го е разказвал? Че не е възможно, ти, сериозният, улегналият, човекът с безупречното обществено положение, който толкова обича семейството.

— Това е друго.

— Защо да е друго? Значи, готови сме да вярваме на приказките на хората, а на собствените си усещания не обръщаме внимание. Как ще стигнем тогава до истините? Хората дрънкат каквото им скимне и каквото им е изгодно, защото не се познават един друг. И Живка защо е направила така? Защото на тях е повярвала, не на собственото си чувство, че не си ти този, който е седял на стола и й е говорил неща, които ти не можеш да кажеш. Толкова години живее с тебе, тя ли няма да знае на какво си способен и на какво не, дори в леглото…

Пефин отчаяно се хвана за челото.

— Моля те, поне не ме обърквай! Поне ти не ме обърквай!

— Не аз, братле, другите ще те объркат, щом не вярваш на себе си! Я виж само как те гледа Мустанга! И той — горкият, намерил от кого да я ревнува! Но на Линчето нямате право да се сърдите, това не е изневяра. Откъде ще знае тя, че не си бил ти човекът, когото е обичала и в когото е вярвала…

— Ей! — изрева Пефин, а циганското му лице бе толкова потъмняло, че той заприлича сега на обезсмъртилия се е ревността си мавър. И също като мавъра щеше да хване хумориста за шията, ако той благоразумно не бе избягал.

Той избяга чак в другия край на помещението и се провикна оттам по агитаторски:

— Добре бе, другари, събрали сме се да го хванем, а никой и думица не обелва какво ще го правим, като го хванем…

— Това е работа на милицията, на съда — отговори само Герчев. Другите изглеждаха доста объркани от въпроса.

— Милицията си е милиция, но един съдебен процес трябва да бъде подкрепен с някакъв иск. Ти, Муци, например какъв иск ще предявиш? С какво те е ощетил?

Муци показа на всички профила си на тракийски вожд, но той не беше нито толкова горд, нито толкова недосегаем, колкото навярно му се искаше.

— Какъв иск? На мен той нищо не ми е направил. Знам аз кой е в дъното на тая работа.

— И на мене нищо не ми е направил! — похвали се Прометей Чорбаджийски.

Психиатърът ги оглеждаше, сякаш искаше да отгатне кой какви карти държи в ръцете си. Великов се обади изтежко:

— Глупости! Няма да седнем да разиграваме процеси. Това е най-обикновено хулиганство. Има си закон за хулиганството.

— Ти, Пефин? — подкани го хумористът.

— Няма ли най-после да млъкнеш! — изпъшка обезсилено директорът. Драмов го съжали.

— Да бе, твойта е най-объркана! Иск ли да предявяваш, награда ли да му дадеш?… В края на краищата, ако не беше той, Живка щеше тебе да цапардоса по главата. — Драмов уплашено се огледа дали би могъл още някъде да избяга, но веднага се провикна: — Другари! Еврика! Открих го! Оня, когото търсим, трябва да има белег на главата си! Поне цицина не може да няма… — И се хвърли към футболиста, защото се намираше най-близо до него.

Муци, който сякаш се готвеше да изцвили и да захвърля къчове, в недоумение наведе глава като отдавна обязден мустанг. Не всички знаеха защо точно цицина трябваше да има злодеят на главата си, не знаеше и Прометей Чорбаджийски, но моментално скочи към Пефин и стисна врата му с жилестите си пръсти.

— Дай да видя! Дай де…

Директорът изненадващо не оказа никаква съпротива и примирено се остави на опитните цигански пръсти да се ровят в оредялата му коса. Останалите още не смееха да повярват докрай, че това е начинът да се разкрие и тяхната собствена загадка.

— Няма! — разочарова се Прометей и тръгна към психиатъра, но преди той да запротестира, циганинът прекърши пред него старчески изтънялата си шия. — Докторе, на, виж, ти по ги разбираш тия работи!

Лекарят гнусливо потопи ръце в мазносивите му кичури, а докато траеше процедурата, циганинът предложи най-разумното: докторът, като специалист, да прегледа отново всички глави. Това позасили надеждата в задимената зала, та психиатърът не успя да откаже. Асистиран с досадно усърдие от Чорбаджийски, той прерови набързо всички коси, без да крие колко му е неприятно да участвува в тая недостойна игра. Само Великов не позволи да се доближат до него: „Глупости! Що се оставяте да ви баламосват? На тоя само му дай майтапи да си прави…“ С което неизбежно привлече над собствената си глава облака на подозрението, витаещ дотогава разнопосочно из стаята. И той си остана там до края на нощта, въпреки че всички забелязаха как Великов два-три пъти тайно опипва темето си и явно не откри по него нещо ненормално.

— Да — обобщи Драмов, когато психиатърът се върна, ходил да измие ръцете си. — Очевидно търсеният не е сред нас. Докторе, вие какво мислите? Кажете нещо де!

— Не съм свикнал да мисля нощем.

— Ей, айде вече да спим бе, кое време стана! — укроти се Прометей и заразсъблича многобройните си и разноцветни фланели.

— Да изпием ли по една бира? — предложи плахо Великов, потиснат навярно от облака враждебност около себе си. Не видя съгласие у заетите с разочарованието и облекчението си и с неизчезналата си обърканост мъже, изтръшкали се отново, по креватите, но въпреки това отвори вратата и викна: Ей, момче, донеси седем бири! Ама студени!

Драмов се насилваше неговият израз на лицето да не се различава от израза на останалите, но бе се уморил вече от играта, бе се обадило вече и неумолимото му като закон разкаяние, което го ожесточи в самозащитата пред себе си. А и бирените градуси в кръвта му навярно се равняваха вече на морализаторствуващия алкохолен процент. Искаше да мълчи, да млъкне окончателно и колкото по-силно го искаше, толкова по-силно надуваше гърди проклетият дърдорко в него. Започна все още в стила на шегата си:

— Това е, другари. Явно е, че не сме ние, че сме си същите, че не щем да бъдем други, но не позволяваме и на другите да вършат онова, което ни се ще ние да вършим, а пък не ни стиска. Затова сме се и събрали тука, да счупим едно огледало…

— Какво огледало? — запита наежено Муци.

— Защо отказваме дори да си представим какво се е случило с нас? Какво толкова се е случило, кажете де? Мистика, та мистика — щото е по-лесно! А то всеки от нас е застанал за кратко пред едно огледало, обикновено огледало. Къде му е мистиката на огледалото? — Премигваха насреща му с ленив, упоен и попретръпнал интерес, а това подклаждаше ожесточението му. — Впрочем малко мистика има де. Хем си ти, хем не си ти, защото като че ли си вътре в огледалото, в неговото обърнато пространство, а най-вече стоиш срещу себе си изправен в обратната посока. А човек иска да се вижда същият, в своята си посока. Колкото и да се зарича вечер, че от другата сутрин ще стане друг човек. Е, и като не щеш да се видиш така обратно застанал, може като Муци — прас в огледалото!

— Ти отде знаеш за огледалото — викна футболистът. — Аз не знам, той знае!… Докторе, друго си говорихме с тебе! Лекарска тайна уж, тинтири-минтири…

— Драмов, откъде знаете за огледалото? — викна и психиатърът.

— Че целият град само за Муци приказва! Само на вас не ви се приказва, на вас дори не ви се мисли! — изригна възмущението си хумористът. — На вас ви дай само да чупите огледалата! Добре, чупете ги! Ама то с ръце не става, ще ги порежете, ей като тоя!…

— То ми е от котето — рече футболистът и натисна лейкопластите си.

— Какво коте? — попита Герчев.

— Коте като коте! Не си ли виждал коте бе?

— Габровско ли, или с опашка? — прояви се и в практиката теоретикът на хумора.

— Е това е! Не ви се приказва, не ви се мисли — прегракна патосът на възмущението у Драмов. — Не ви е изгодно, затова. И на Муци не му е изгодно, и на… и на мене в края на краищата не ми е изгодно. Какво ни остава тогава?… — Той се напъна за един ефектен финал, но успя да го оформи само звуково: — Тогава… дайте да си дадем думата, думица да не продумваме!

Каза го и сломено се изпъна на кревата си, но никой не чу алитерацията. Отворилият се на въпроси Герчев попита:

— За какво?

— За това, че понякога можем да бъдем и други.

— Глупости! — рече Великов. — Човек може да бъде всякакъв. И такъв, и онакъв. Аз, Драмов, с тебе ще имам отделен разговор. Но за това си прав, не бива да се приказва. Какво ще си помислят хората…

— Стига бе, другарю Великов — надигна се Прометей. — Я и на внуците че разправям какъв гявол беше тоя! — А възторгът му подсказваше, че сега е готов по-скоро да го почерпи, отколкото да го обезвредява. — Ей, айде пийте си бирата!

— Нищо не може да ви каже вече медицината, момчета — неочаквано проговори психиатърът и продължително отпи от новата бутилка.

Всички държеха по една такава потна бутилка в ръка и като че ли не знаеха вече какво да я правят. Чашите стоеха отдавна на масата, мътни и объркани, отдавна незнаещи коя на кого принадлежи. Отдавна се спеше и на всички, но само Прометей сякаш бе готов да затвори очи, без да се бои, че някой от останалите шестима може изведнъж да се превърне в него и пак да го замести някъде си. А и за откровенията на лекаря ушите на всички винаги са отворени. Особено когато са толкова изненадващи и странни. Психиатърът леко се уригна и обърса устата си.

— Нямам пред вид тая медицина, дето ти вади сливиците. Това е медицина на сливиците, а не на човека. Тя и сърце може вече да му присади, а ей толкова не знае за него! Ей толкова — показа той нокътя си и всички огледаха с интерес траурния му кант. — Сто години вече животът и другите науки й поднасят ту това, ту онова, а тя си знае все толкова: в усмирителна риза да те натъпче, с електричество да те друса, докато припаднеш, най-много с някое хапче да те упоява, докато окончателно те видиоти. А какво е това, питам ви аз? — извика реформаторският бирен дух у психиатъра. — Средновековие! Чисто средновековие! И тогава са инквизирали лудите, за да прогонят дявола от тях. Но дяволът е вече във всички ни — пророчески вдигна той бутилката и без малко да я запрати към вратата, както някога Мартин Лутер е хвърлил историческата си мастилница по влезлия през дупката на ключалката изкусител. — Нова вяра трябва, за да го прогоним.

— Докторе, какви ги дрънкаш — даде му отпор Великов. — Ти си пиян.

— От какво бе, от тая ли пикоч? Другари, повече от половината, чувате ли ме, повече от хората, които идват в поликлиниките, се оплакват от болести, дето не ги знаем какви са! Наричаме ги функционални. Няма вирусче, няма микробче, не… функционални! Знаете ли какво значи това?

— Не знаем — отговори сънливо Прометей Чорбаджийски.

— И аз не знам. И никой не знае. И никой не ни дава да ги узнаваме…

— Докторе, това за новите болести съм съгласен — каза Красимир Герчев. — Но модерната антропология…

— Пикай на нея! — прекъсна го лекарят, комуто бирата бе променила и речника. — Кой знае какви болести още ще се появят! И това, дето ни е събрало тука, и то сигурно е някоя нова болест, пък ние си стискаме очите и жумим.

— Нали рекохте, че бил хипнотизатор? — обезпокои се футболистът.

— Хипнотизатор! Тебе и мене може да хипнотизира, но целия стадион, телевизията как ще хипнотизира? А всички сме хипнотизирани! Всички сме болни, щото основният нравствен закон е болен, мили мой! Законът, който е направил от маймунското стадо човешко племе. Нали искаш модерна антропология — отправи той протестантския си патос към Герчев. — Те ти модерна антропология! Тя ги нарича болести, болести на преживяването. Подсъзнанието не можело вече да се адаптира към дразнителите, не можело вече да усвоява и преработва преживяното и оттам неврозите, психозите, язвите, диабетите, инфарктите. Ама казва ли ти нещо с това? Казва ли ти защо не може подсъзнанието да си преработва вече преживяванията? Законът, законът, който потиска, измества и сублимира животинското у човека, за да го прави нормален човек, тоя закон боледува, драги ми кандидате на науките! Повсеместно! Той е бил здрав в племето, в селото, в милионния град обаче не ще да вирее. Бетонът го смачква, газовете го задушават, тълпата го гази с краката си…

— Докторе — обади се пак Прометей Чорбаджийски, — това законът е врата в полето, само лудият че мине през нея.

Драмов натисна главата му във възглавницата.

— Я приспивай най-после тая народна мъдрост! — Изсмя се, но му беше безкрайно тъжно заради пиянския патос на лекаря, защото си спомни колко такива напразни речи бе произнесъл досега.

Изведнъж всички чуха, че и Пефин се смее. Дрехата му се тресеше, тресеше се и полупразната бутилка между коленете му.

— Тупнете го по гърба! — нареди лекарят. — Или по-добре по главата, още веднъж по главата!

Герчев, който седеше най-близо до директора, скочи услужливо, но Пефин престана да се тресе и ги изгледа с враждебно недоумение.

— Какво става? — запита го Драмов. — Преработваш си преживяванията, а?

Пефин продължи да недоумява. Муци скочи сърдито и заизхлузва джинсите си.

— Ей, аз утре имам тренировки! И както се разбрахме, нали, нито думица!

Психиатърът изстена насред разпадналата се като нравствения закон аудитория:

— Няма ли с кого тука човек да хвърли едни карти бе? Мухльовци такива! Ама ще ми паднете вие, един по един ще ми дойдете! Няма къде другаде да идете. Ще ви издокарам аз с по една усмирителна риза и после с електрошока…

— Млъквай вече — сряза го Великов, но повече бащински, отколкото сърдито. — Млъквай, че утре няма да знаем как да се гледаме в очите!

И демонстративно измъкна от чантата си раирана бархетна пижама. Той единствен бе имал време и възможност да се подготви за необикновената нощувка.

Трезвото му и разумно напомняне, че им предстои нов ден, че пак ще бъдат заедно, го приобщи към тях, накара ги да се усетят като човешка общност и разбуди упованието им във всичко онова, което бяха видели застрашено. А с такова упование можеше вече спокойно да се заспи.

Петнадесети май

1.

Събуди ги истеричният плач на гладните малки косчета под стряхата над прозорците и ритуалната врява на врабците, с която те посрещаха пролетната утрин. Чуха последните изхърквания на пресъхналите си гърла, запреглъщаха киселата горчивина в устата си и докато се питаха откъде се е взела тая протяжна болка в главите им, в стаята влезе брутално делово един мъж в тъмночервен костюм, чиято младежка кройка начупваше в известно лекомислие строгия му иначе силует. Придружаваше го Иванов. Той непрекъснато беше будувал пред вратата, подсигурявал бе и през нощта влагооборота на планетата и сега изглеждаше още по-обиден.

— Добро утро — поздрави в служебен тон тъмночервеният костюм. — Драмов, вземете си вещите и елате с мен! Останалите са свободни.

— Кой сте вие? — надигна се Великов, готов и по пижама да брани всеки човек от групата си, дори агент-провокатора в нея.

— Това е следователят от окръжното управление — отвърна Драмов, започнал вече да се облича с такава скорост, сякаш бързаше да избяга от тях.

— Прекратява ли се акцията?

— Акцията е незаконна, прекратява се — отвърна следователят.

— Ние сме тук доброволно — подчерта Великов.

— Доброволно сме — извика Прометей Чорбаджийски. — И ще стоим, докато не хванем оня! Мой човек, дай по една бира, да си оправим гърлата!

Но дефектната гласна струна на Красимир Герчев протестира по женски:

— Аз не съм доброволно!

Това, че следователят не реагира на заканата на Прометей, им попречи да зададат законния въпрос, попречи им и съобщението, което направи обиденият млад човек с известна надежда:

— Другарю Велков, колата за вас също дойде. Великов погледна часовника си, увери се, че е пристигнала в наредения час.

— Да почака! Раздай закуска на хората! Аз ще ви откарам, другари, спокойно! Не може ли и другаря?…

— Не може — отвърна следователят. — Няма да го оставим гладен.

— Сбогом, другари! — извика пресилено бодро хумористът, за да скрие разкаянието си и чувството си за вина към стреснатите, посивели и подпухнали от многото бира и малкото сън мъже. И тръгна да се ръкува. — Споменувайте ме с добро!…

Думите на следователя обаче бяха стигнали до размътените им съзнания. Шестимата се уплашиха от злодееца, но отмъстителната им ярост още не бе се разбудила. Ръцете им се протегнаха по-скоро машинално насреща му, за да се дръпнат панически обратно, а съмнението на Великов: „Да няма някоя грешка, ей?“, прозвуча вече формално загрижено, макар все още да бе искрено. И само Прометей Чорбаджийски прегърна пламенно хумориста, духна в ухото му:

— Не бой се, аркадаш! Нищо страшно няма. И да знаеш: аз съм насреща! Като излезеш, непременно да ме намериш, чуваш ли! Ме го Чорбаджийски като кажеш у маалата…

— Драмов, колата къде е? — писна подире му кандидатът на науките. — Ключовете!

— В чантата ми са. Не се безпокой, ще минем с другаря следовател и ще ги оставя на рецепцията. Колата е пред хотела.

— Обади се къде си, да ти носим цигари! — последен извика Муци Мустанга, но никой не се развесели от плоската му шега, почувствуваха се обидени от нея.

Всичко бе станало толкова изненадващо, че сега изглеждаха като внезапно ограбени. Нима тази тайнствена и страшна история щеше да завърши така прозаично — с един човек, комуто можеш да носиш цигари в дните за посещение? Бяха съгласни, когато Пефин пръв продума: Не, не ми се вярва! Той може да знае нещо, ама чак такива майтапи да си прави!… Но веднага след това си припомниха тормоза, на който хумористът бе ги подлагал с шегите и коментарите си, и осъзнатото избавление окончателно ги сплоти. А психиатърът успя да ги въодушеви:

— Ей, я да слезем да закусим в града! С нещо по-сериозно! От тая бира заприличахме на сюнгери.

И докато се обличаха с мълчаливо нетърпение, отлагайки обсъждането на нещата за пред „по-сериозното“, боязливо срещащите им се погледи дооформиха заговора. Бяха разбрали, че са спечелили нещо в тази нощ, че нещо ги е обединило завинаги и те ще си останат свързани в някакво странно, поради разнородността им, но силно и вълнуващо с тайната си мъжко приятелство…

Червената лада, за която Драмов току-що бе излъгал, стоеше пред черната служебна волга, лъскава и кокетна, бухнала като грамаден божур между цветните лехи на алеята. Драмов още по-силно се обезпокои, макар тя да му обещаваше свобода. Рече тихо, съзрял две глави да надничат скришом иззад храстите:

— Вече прекалявате!

— Седнете отпред! — заповяда следователят и с рефлексите на дългогодишен шофьор се намести зад волана. Собственоръчно опаса предпазния колан през корема му и излезе на заден ход с необикновена скорост. Спирачките заквичаха, главоломен завой и спидометърът скочи веднага на осемдесет.

— Не бих се учудил, ако сте печелили и надбягванията в Монте Карло… — Следователят не реагира на закачката. — Не е ли време да ми отстъпите все пак волана?

Следователят присви гневно погледа си към пътя.

— Драмов, ако за нещо е крайно време, то е да коригирате поведението си и да ни разкажете най-после истината за тази история! Чувството за хумор и на Габрово не е неизчерпаемо.

Хумористът усети ветровата струя от прозореца.

— Да затворим, а? Духа… — Почака онзи да вдигне прозореца и използува възможността да го огледа по-добре. Следователят беше тревожно истински; конфекцията бе му изиграла номера, разпалвайки у него напразната надежда. — Значи, от мен искате да я научите? Щом карате тая кола, би трябвало да я знаете.

— Нещичко знаем, но главното сте длъжен вие да ни съобщите.

— И защо тъкмо мен си избрахте за това удоволствие?

— Откровеност за откровеност, Драмов! Рано-рано ме събуди един човек, комуто, изглежда, може да се вярва. Каза ми, че само вие знаете истината.

— Само това ли ви каза?

Следователят се поколеба, но продължи в откровеността си:

— Не. Помоли след два дена да ви разпитаме. Тогава и той щял да се яви за очна ставка.

— А вие защо не го послушахте? — Следователят не отговори и той предпазливо си отмъсти. — Поне с Харитонов да бяхте се посъветвали! Задържахте ли го?

Чак толкова откровеност от един следовател, естествено, не можеше да се иска!

— Драмов, като ви предложих откровеност за откровеност, това не означава вие мен да разпитвате. Аз свърших с обясненията си, сега…

— Може ли да се пуши?

— Може.

— Може, ако има човек цигари — изпъшка хумористът, след като мъчително пребърка джобовете си заради стегнатия колан.

Следователят натисна бушона на запалката, извади от цигареното джобче на сакото си пакетче „Стюардеса“, подаде го. И тези му движения бяха рефлективни, издаваха дългогодишния пушач. Драмов запали цигарата, димът студено затрептя в дробовете му. Беше почти същото чувство, което многократно бе изпитвал през тия дни — уплашено-веселото студенеене в гърдите на детето, което знае, че прави пакост, знае, че не е възможно да не си отнесе боя заради нея, и все пак не е в състояние да не я направи. А докато я прави, е безпаметно, ликуващо и отмъстително щастливо тъкмо защото е платило вече в душата си цената на това щастие.

— Ако сте готов, да започнем — рече следователят все така нетърпелив в амбициозността си да изпревари своя началник.

— Има си кабинети за тая работа — сети се недоучилият юрист у Драмов. — Бих желал да не сме съвсем сами. Може би подполковник Харигонов…

— Добреее — проточи сърдито следователят. — Помислете си дотогава какво ще ни кажете. Би грябвало да сте осъзнали вече измеренията на тази афера.

— Така ли сте решили да я наричате?

— Няма да спорим сега за определенията. Има си инстанции, има си кодекси и параграфи. Ако обичате, извадете и за мен една цигара.

Той все още караше с непозволена скорост, но умееше да не бъде лекомислен. Драмов му я подаде с мундщука напред.

— Тази кола е на Герчев. Обещах му…

— Ще си я получи — отговори следователят с подскачаща между устните цигара. — Каго установим ролята й в тая история.

— Никаква роля няма! Остави ми я човекът… — Драмов прекъсна навреме произволното начало на бъдещото си признание. — Имам една молба. Нека преди това се отбием за малко в щаба на фестивала! Хората ще се безпокоят, защото съм поел някои ангажименти. Няма да им казвам нищо, само да знаят, да не ме търсят. Днес е официалното Откриване.

— Знам. Затова не се сърдете, че и аз съм нетърпелив. Искам да отида на биеналето.

— Блазя ви! Пък аз… е, такъв фестивал никога не съм преживявал!

— Сам си го устроихте, Драмов.

— Сигурно изглеждам в очите ви най-малкото като Бостонския удушвач или Жоро Павето.

— Никога ли не можете да говорите сериозно?

— Сериозните хора ме отучиха, другарю следовател. Още от дете. Те винаги се отнасят към нашего брата като към дилетанти в сериозността. От това душите ни загрубяват, ожесточават се.

Следователят премълча, не намерил, изглежда, с какво равностойно да отвърне, пък и вниманието му бе ангажирано от навлизането в града, от празничната навалица по улиците. Обади се чак при изчакването пред светофара:

— Какво всъщност имате против мен, та отказвате…

— Против вас? Опазил ме бог, както се казва. Моят девиз е: „Мисли подклаждан, раздухвал страсти, но не закачай местните власти!“

— Добре! — изсмя се кратко следователят, гасейки недопушената цигара. — Къде е щабът ви?

Драмов му каза.

— Ще ви чакам в колата. Надявам се…

— Няма как да избягам. Карнавалният ми костюм още не е готов.

— Исках да кажа: надявам се, че няма дълго да се бавите — натърти на продължението си следователят, а когато завиваше вече на площада, попита с трогателно човешки интерес: — И какъв ще бъде костюмът ви, ако не е тайна?

Трябваше му време, за да го съчини.

— Е, вече не е тайна, щом няма да го ползувам… Очевидно вие настоявате този път карнавалът да мине без мене. Мислех… знаете ли… всъщност никакъв костюм! Ей с тия дрехи, дето са на гърба ми. Само тука, отпред, щях да си окача една табелка с големи букви: „Съвременен български хуморист“. А на крачола една по-малка с надпис: „Моделът не се продава“.

— Добре! — изсмя се пак така кратко следователят. — Много добре!

И Деян Драмов усети повече уплашено, отколкото с удовлетворение от оценката му, чедо него седеше един бързо схватлив и образован представител на закона.

2.

Слънцето, стиснато от два космати облаци-удушвачи, бе се превърнало в един-единствен лъч, който го залепи още от стълбището, та Драмов не веднага различи двете момичета край колата. Тук често го заговорваха на улицата, най-често да му искат пропуски за фестивалните мероприятия, и той побърза да влезе. Понечи да каже: „Ето ме, сега съм ваш“, но успя само да промълви сломено:

— Професоре, професоре!

— Тези девойки вас чакат — рече К., невъзмутим и неподвижен в своя тъмночервен костюм със смущаващо младежка кройка.

— Нали ви казах да изчезвате! Сега и следователя забъркахте — изръмжа Драмов, преди да подаде глава навън. И едва не се разцелува с едното момиче, което бе надникнало в колата. Нежна студенинка го парна по носа, но той можеше вече да реагира посвоему, с „Хоппала!“ и „Благодаря!“

Момичето отскочи назад, та му се наложи да ги гледа изотдолу.

— Другарю Драмов, извинете… не чакате ли още НЯКОГО?

— Аз не ви ли стигам?

Лъчистосини, развеселено сконфузени очи, безгрижно поразяваща хубост, на която в никакъв случай не би обърнал внимание, ако я срещнеше в някое модно списание. Тъмнорусата коса я обрамчваше като старинна барокова рамка. После чифт гърди го накараха молитвено да занемее. Гърдите се полюшнаха изтежко и откриха друго лице — по-тъмно, негримирано, в също такава барокова, но почти черна рамка, която навярно му придаваше недостъпно строгия вид. Драмов поправи плоската си шега.

— Искате да ви закараме ли някъде?

— Ние мислехме, че… — казаха модножурналните устенца.

Драмов не помнеше в чия бузка бе блъснал носа си, стори му се по-справедливо в името на съвършенството ония гърди да поддържаха това лице. Но и така бе щастлив във временното си избавление, та щастливо задърдори, отваряйки задната врата:

— Каквото и да си помисли едно хубаво момиче, все ще бъде грешно, но във всички случаи се сбъдва. Затова направо влизайте!

Момичетата се посбутаха нерешително. Стана ясно, че гърдите водеха тая патрулна двойка на изкушението, а те запитаха строго:

— Значи, не чакате друг? Извинете, тази кола не е ли на Герчев?

— Негова е — разочарова се Драмов. — Но той е зает.

— А не отивате ли случайно в Боженци? — очевидно избърза с въпроса си журналната хубавица, защото тъмнокосата също бе демонстрирала разочарование. Но настройващите й молитвено гърди внезапно го амбицираха:

— Не случайно, а нарочно. Хайде сядайте!

И русото пак избърза, сякаш му се искаше от време на време то да бъде водещото. А още докато влизаше, вирейки задничето си към косматите облаци, зачурулика:

— А пък ние си помислихме, като видяхме другаря на волана, че колата е открадната, и решихме да ви хванем.

— Нали ви казах, че каквото и да си помисли едно хубаво момиче…

Тъмнокосата възведе строгостта си до автопародия:

— Нели, аз не знам… при това отношение към хубавите момичета би трябвало малко повече достойнство… — Но също бе се наместила вече на задната седалка.

— Професоре, напуснете волана, щом имате вид на крадец, да си нямаме неприятности с милицията. — К. послушно заобиколи колата пред смаяните очи на момичетата. — Да ви представя. Господинът е професор по структурална лингвистика.

— Има ли такава катедра у нас? — възкликнаха недоверчиво зад гърба им.

— Не, той е от йейлския университет, но знае български — отвърна Драмов и през ръмженето на стартера чу повторното им недоверие: „Аха!“ — Извинете, професоре, че не ви запитах, но сигурно нямате нищо против да се разходим до Боженци, да разгледаме красотите му. Вярвам, че вие също се подчинявате без особена съпротива на красотата, която, каквото и да си помисли… Но, хайде, да не потретвам! Ще си направим една хубава последна разходка, после аз ще ви заключа в стаята си, нали няма да разбивате вратата? Къщата е архитектурен паметник. И ще отида да се предам на истинския следовател. Кой знае как сте го огорчили човека!

— Защо? — зададе К. един от въпросите си, в които нямаше учудване, а по-скоро машинно регистрираща наивност.

Драмов се пораздразни от нея.

— Защо, защо! Навярно му се е искало да му погостувате. Може би дори е настоявал…

— Не, аз ходих в дома му.

— Значи, все пак е открадната! — извикаха зад тях.

— Катерина вие ли се зарадвахте така? — извъртя огледалото Драмов, но момичетата не знаеха коя бе назовал с това име и смутено се спогледаха. — Сега, ако и вие разсеете съмнението ми и се представите, и ми кажете най-вече откъде ме познавате…

— Ние сме телезрителки — отвърна тъмнокосото, а Драмов реши изведнъж него да нарича Катерина заради чудовищно греховната съблазън под иконно издължените, строги черти на слабоватото му личице.

— Втора специалност — добави другото.

— И книжки четем понякога. Мисля, че в една от тях имаше и снимката ви.

— Дааа, разбирам разочарованието ви! Тя е от преди десет години. Дано не ми кажете сега, че и „Стършел“ четете…

— Колкото за самочувствие — каза „Катерина“. — Всеки петък се уверяваме, че знаем повече вицове от него.

— Сигурно. Щом сте от компанията на Герчев — отмъсти си хумористът, без да знае щяха ли те да разберат това, но чу възрадващ го отговор:

— Не, той много настояваше да бъде от нашата.

— Нели — коригира я с непристорена сега строгост приятелката й. — Винаги можеш пред един човек да кажеш с успех нещо лошо за приятеля му, но е черна неблагодарност, след като два пъти вече се возиш в една кола, да говориш против собственика й.

Тая по женски скорострелна и гладка фраза окончателно въодушеви хумориста, който все още ликуваше треперливо в избавлението си и в онова детско отмъстително щастие.

— Момичета, вие сте изключителен природен феномен! Красива жена с чувство за хумор! Не, все още не мога да го повярвам! Не се обиждайте, не съм го измислил аз! Има си и специална теория за това в психологията на хумора. Жената още като дете получава всичко, каквото поиска, плюс много повече ласки и нежност, и… естествено, колкото е по-хубаво момичето, толкова повече получава. А едва проходилия мъж почват непрекъснато да го пердашат. Какво друго му остава, освен да развие чувство за хумор? Като кожухче за обиденото си и премръзнало от неудовлетворенията същество.

— Трябва много да са ви пердашили някога — произнесе с лека враждебност „Катерина“, сякаш за да не каже: „Уви, не са ви били достатъчно!“

Драмов предпочете да чуе комплимента.

— Нас, хумористите, и сега често ни пердашат. За поддържане на формата. Не се обиждайте, момичета, но това е научна теория, питайте Герчев! Аз я допълних някога само с една корекция на народната мъдрост „Страх лозе пази“ — Смях лозе пази.

— Добре! — оцени постижението му, както следователят преди, но с повече сдържаност, тъмнокосата, а веднага след това „добре“ във врата му се изля поток от неразбираеми думи.

Нели, пожелала да прекрати престрелката или, по-вероятно, за проверка, говореше нещо на К. Гласчето й, прекалено звънливо, изпълваше думите с несвойствен им тембър, но все пак се разпознаваше, че са английски думи. Обади се и приятелката й, като да я коригира, с по-гърлено, по-дълбоко и топло, идещо навярно чак от феноменалните гърди-резонатори произношение. На стреснатия Драмов се стори, че нейният английски повече приличаше на езика, на който трябва да се произнасят лекциите в йейлския университет, макар никога да не бе го чувал. Побърза да каже:

— Професоре, почвам да се влюбвам и ми се допуши. — К. го изгледа като равнодушно неразбиращ автомат. — Нямате ли случайно едно пакетче „Стюардеса“? Я проверете?

К. опипа страничните си джобове, досети се за специалното джобче и извади едно смачкано пакетче, което увисна в ръката му с по-силно недоумение от неговото.

— Извадете ми една цигара де! Аз как одеве… — каза Драмов с пресилен смях, за да прогони внезапните мистични тръпки, погъделичкали слабините му.

К. несръчно разтвори пакетчето, внимателно заизважда една изкривена цигара.

— Извинете, аз нали не пуша… — Но все пак съобрази да я предложи първо на момичетата.

Те провокативно отказаха, леко променяйки английския надпис в самолетите. Вместо да извади нагрятата вече запалка, Драмов спря колата. Намираха се на височините извън града, и той се накани да им го покаже, но К. заговори също на английски. Без да бърза, любезно-делово, с дидактично подчертаване на отделни фрази и у смаяния хуморист не остана съмнение, че навярно точно така се произнасят лекциите от йейлските катедри. Нищо не разбираше, но видя, че момичетата слушаха с благоговеен интерес, не бяха дори забелязали, че колата е спряла. Мистичните тръпки отново обхванаха слабините му. И запалването на цигарата не ги прогони съвсем.

— Вижте какво! Аз съм патриот и няма да потегля, докато…

— Извинете! Девойките се интересуваха за някои неща от моята специалност. Изненадан съм, че са така добре запознати с материята.

— Е, ние повече с оглед на нашата специалност — скромно прие комплимента „Катерина“. — Учили сме нещичко, но колко е то!

— Нека продължим на български тогава — предложи К. — Впрочем аз исках само да ви кажа още, че навярно така ще стоят нещата и при хумора, взет като род изкуство. Той не може да не бъде свързан тясно с останалите исторически серии или редове, както ги наричат други автори. А вие знаете, че всяка от тези серии притежава комплексна система от структурални закономерности, напълно специфични за нея…

— Това е ясно — съгласи се не без едно сдържано самочувствие „Катерина“. — Конкретният проблем за посоката или поне за избраната доминанта сигурно не ще може да бъде решен без изследване на отношението между литературните редове и останалите социални редове. Аз ви питах всъщност…

— Да, казах ви и преди. Диахронната наука преформулира вече понятието за механична агломерация на явленията, които синхронията замени с идеята за системата или структурата. Историята на системата също е сама по себе си една система. Това, което нашите опоненти пренебрегват…

— Ей, ей, ей! Решили сте окончателно ли да ме шашнете? — извика Драмов. — Красиви моми, па и учени, па и с чувство за хумор!… Ще кажа като шопа: Нема такова животно!

К. отнесе възмущението му към себе си.

— Простете, аз може би не владея добре българската терминология в тая област и сигурно…

— Напротив, професоре, отлично я владеете! Впрочем аз нищо не разбирам от нея и това е, което най-много ме учудва. Познавам един структуралист, който ще защищава дисертация на тема „Влиянието на морзовата азбука върху стихосложението на Яворов“. Той нали е завършил телеграфо-пощенско училище и е бил телеграфист. Та като тактувал, значи, по клавиша…

— Не познавате такъв, Драмов! — прекъсна го К., защищавайки честта на професията си.

— Ама не ме разобличавайте така пред момичетата де! Къде ви е чувството за хумор? Няма такъв, защото просто още не му е хрумнала темата. Но аз исках по-скоро да ви предложа да разгледаме структурата на града от птичи поглед. Кой знае дали ще имаме втора такава възможност.

Слизайки последен от колата, той разбра обаче, че бе прекъснал разговора им от най-примитивна ревност. И доста плахо се приближи към онези, неотразимо привличащи погледа гърди, които вече стърчеха като танкови куполи с оръдията си към надипления от дефилетата град. И го заплашваха с разорение и огън.

— Хубаво е Габрово!

— Хубаво е, Катерина. Навсякъде е хубаво, където можеш да се смееш.

— Не ме наричайте така!

— Защо? Името също е хубаво. На гръцки означава: чистата, невинната…

— Не съм нито невинна, нито чиста — каза все още малко строго момичето, но веднага добави вицово: — Нямаше вода и не можах да се окъпя.

— А да не мислите, че аз обичам чистите и невинните? Направо ги ненавиждам!

— Това е разбираемо. Какъв хонорар ще изкара един хуморист от тях?

— О, вие ме виждате сега като една чиста структура! — засегна се Драмов и се опита да попуши мълчаливо.

— Казах го заради вица. Не е такова мнението ми за вас.

— О! — повтори той в радостен вариант възклицанието си. — Вие вече имате и мнение за мен?

— Читателско. Ще бъде хубаво, ако не го развалите.

Едва ли можеха да се кажат по-жестоки думи на един автор!

— Жестока сте, Катерина! Като чистите и невинните. Само те могат да бъдат толкова жестоки.

— А вие защо се заядохте с мен още в началото?

Тя доста разпалено зададе въпроса си и той погледна в неловкост към другата двойка оттатък колата. Двамата, изглежда, се забавляваха добре със синхронния анализ. Момичето сияеше в своята журнална хубост, една хубост, която бе твърде позната, за да плаши.

— Мълчите! — казаха внезапно весело и край него. — Понеже не виждам с какво друго съм заслужила тия заяждания… Боя се, че вече сте се влюбили в мен и това е самозащитна реакция.

Гърлото на хумориста се затъкна от толкова дързост и той хрипкаво се засмя.

— Смях лозе пази, а? — извикаха му победоносно.

— Ей, Катерино, ще ви сменя името — рече той в полупризнание, но самозащитните му рефлекси го накараха отново да се заяде: — Впрочем, това „боя се“ от лошо преведените или от лошите преводни романи ви е останало?

Момичето искрено се огорчи, а танковите куполи застрашително се размърдаха.

— Ето, пак! Ще ви призная, че малко романи съм чела. Трябва да ми е останало от английския. Лошо ли звучи?

— Боя се, че от вашите уста ми звучи прекалено хубаво — надяна той плачливата си маска. — Изобщо… боя се!

— От какво? — трепна въпросът й, но то бе под светкавицата, която като назъбена кама сряза краищата на косматите облаци-бандити, погубили отдавна слънцето.

— Ами… — той изчака да отзвучи гърмът и чул писъка на Нели, избърза в скоропоговорка: — Боя се, че ми е време да се уча да обичам по-възрастните жени. А се боя, че вие ще ми попречите.

Тя го изгледа по детски осъдително, неуловила никаква шега в пародийното „боя се“, но преди да реагира, една едра капка я удари така по носа, че тя се дръпна от уплаха. Нели пищеше пронизително насред новата гръмотевица, затъркаляла се из дефилето, и, кой знае защо, вместо да побегне към колата, бе предпочела да се сгуши под мишницата на професора. Драмов боязливо се усмихна на капката, разляла се от двете страни на късото право носле. То блестеше още по-детско и още по-сериозно.

— Може ли? — обърса го той полека с длан, без да дочака разрешението.

— Много лесно се обяснявате! — пак така искрено се огорчи момичето.

— Лесно не, може би бързо. Но на моите години, както се изразяват сериозните писатели, човек до болка усеща неудържимия бяг на времето. Искате ли да постоим на дъжда? В Боженци ще запалим камината…

— Не! — отвърна тя рязко и хукна под барабанния бой на рукналите от рунтавите гърди на облаците капки.

Той се засрами от внезапната си романтична разнеженост, предпочете да погледа в унес пъргавите й тънички крачета и когато най-после стигна до колата, платът на гърба му вече лепнеше от мокрота. Студенееше и радостта му, че тя не успя да му избяга — в бързината Нели и професорът бяха заели задната седалка.

— Чудесно! — изпръхтя той водата от устните си към стъклото, зад което бе се спуснала вече почти непрозирна, бляскаво сива решетка. Гръмотевиците яростно обстрелваха града.

— Карайте! — подвикна уплашено Нели.

Танковите куполи до него също произнасяха задъхано своята мълчалива закана. Стори му се, че всичко се извършваше като в блудкав филм или в сцена от булеварден роман. Не беше в неговия стил. Така ли би разказвал за любовта в романа, който се канеше да напише? Мокротата на плещите му стана неприятна и той заразсъблича сакото си. Две тънички ръце почти го прегърнаха в опита си да му помогнат да се оправи на тясното пространство. Едната дори загрижено опипа ризата му на гърба.

— Колко сте се измокрили!

— Защо не карате? — повтори Нели.

Той обърна назад плачливата ой маска, но те сигурно не я видяха. В колата бе тъмно, осветяваше я само бялото лице на Нели. Дъждът тропаше с ярешки копитца по ламарината над главите им.

— Нищо не се вижда. Толкова ли ви е страх, Нели? Жалко, мислех да ви сватосам за един мой приятел. Много добро момче. Умно, със самостоятелен апартамент, интелигентно, с лека кола „Пежо“, красиво…?

— Точно такъв търся — обидено го прекъсна момичето.

— Няма да стане обаче. Той има един особен комплекс, знаете. То всеки човек си има комплекси, но неговият е много особен. Като младеж се учил на любов при съпругата на един ракетчик, от тия, дето прострелват градоносните облаци над аграрно-промишлените комплекси. Тя го приемала само по време на летните бури, само тогава била спокойна, че мъжът й няма да се върне. А при нас, мъжете, е така — на каквото ни научи първата жена. Много е нещастен, горкият, толкова години вече при хубаво време просто не е мъж. Записа си на стереомагнетофон гръмотевици и градушки, един специалист от кинематографията му инсталира в апартамента дори уредба за светкавици, но пък жените много се стряскат…

И Драмов плачливо се заслуша във веселия тропот на ярешките копитца, в кикотния коментар на моминските гласове:

— Да не сте вие този? Одеве ми предложихте да стоим на дъжда?

— Не, аз имам други комплекси. Оня все ще си намери жена, която да не се плаши от гръмотевици, а аз изобщо няма да си намеря.

— Евтино кокетирате, другарю Драмов! — заплашително се завъртяха танковите куполи към рамото му.

— Съвсем не. Половината от жените харесват лекомислените мъже, другата половина неудържимо ги привлича мъжката тъга, която те си въобразяват, че могат да удовлетворят. Но един тъжен мъж, който непрекъснато дърдори глупости, ги плаши повече от светкавиците. Не вярват нито на тъгата, нито на смешките му. Ако ми го прощават иначе, на маса, то е, защото ме знаят като професионален хуморист. Но това професия ли е в очите на една сериозна жена?

— Тъжната ария на Арлекино! — рекоха до него и явно не му вярваха. — Твърде е банална вече.

Драмов въздъхна трагично:

— Тъй съм си орисан: цял живот да сублимирам сексуалната си енергия в тъпи вицове!

И пак ги разсмя. Изненадващо се разсмя дори мистериозният професор от Иейлския университет, който по този повод, за пръв път и още по-изненадващо поиска да разкаже един английски анекдот. Драмов веднага разбра какъв ще бъде анекдотът, инстинктът му го подсказа и споменът, че сам на два пъти бе се наканвал да го разкаже някъде. Издума настойчиво, като заповед:

— Стар е, професоре! Момичетата го знаят — те знаят повече от вас.

Но момичетата запротестираха бурно и не само от любезност. Те наистина го знаеха, знаеха и че един професор едва ли е в състояние да разкаже нов виц, но любопитството им да чуят как един професор разказва вицове ги направи търпеливи и благодарни слушателки. Сигурно го знаете и вие, другарю следовател, и все пак аз ще го приведа тук, защото навярно неслучайно и самият Деян Драмов бе си спомнил през тия дни този отдавна забравен анекдот.

Кралицата била доста суетна. Имала, разбира се, и други качества, но сега те са важни само за историците. Веднъж тя извикала своя адютант и му заявила, че искала да прекара следващата нощ с Юлий Цезар. Адютантът не се заел да й обяснява, че не е по силите дори на един кралски адютант да възкреси убития преди толкова века римски император, а да призоват само духа му, от това нейно величество едва ли щяла да има желаната полза. От един адютант се иска да изпълнява, не да обяснява. Той веднага повикал най-известния по това време артист и му заповядал да изиграе ролята на Цезар. Кралицата останала доволна. Но, изглежда, е била и ненаситна, та следващата нощ пожелала да прекара с Александър Македонски. И пак останала доволна. А понеже апетитът идва с яденето, през покоите й по този начин минали много нейни именити предшественици. На края обаче, както понякога се случва и с царските особи, у нея заговорило патриотичното чувство. Тя заповядала да й доведат артиста, окачила му на бедрото Ордена на жартиерата и тържествено му заявила: „А тази нощ аз искам да бъда с най-великия артист на моята страна!…“

Актьорът пребледнял, разтреперал се, прошепнал: „Това е невъзможно, ваше величество!…“ „Как, вие ми отказвате себе си?“ — изумила се кралицата. „Не, ваше величество, затреперал още по-силно актьорът, но наистина е невъзможно! Аз… аз съм импотентен.“

3.

В Боженци изобщо не бе валяло и слънцето бързо изсуши мократа риза на Драмов. Този същински летен дъжд сякаш дойде, за да измие допълнително улиците на града, да ги подготви за Карнавала. Боженци си се кипреше достатъчно чисто с пометения калдъръм, с веселите огньове на мушкатото и свежите цветове на реставрираните къщи, за да може да бъде показвано с гордост на туристите. Мисля, че не е нужно да се описва подробно това красиво село край Габрово. То е познато на милиони българи и чужденци, а дори една документална книга като тази, въпреки модността на документалистиката, едва ли ще събере повече читатели.

Простете, че ви занимавам толкова и с тези две момичета, другарю следовател! Те — случаят с Великов го доказа — явно не са ви нужни и за свидетелки. Нищо особено нямаше в тях. Бяха представителки на оная младеж, която развяваше саковете си по шосетата на път за Карнавала, решили в тая сутрин, докато трае официалната част на фестивала, пак на автостоп да разгледат Боженци. А това, че се държеха така, сякаш ни викаха: „Я не се преструвайте на важни, всички сте наши, защото ние сме началата на живота!…“, това също не ги прави по-оригинални. Съвсем обикновени момичета бяха — връстниците им ги наричат „мацета“ или „бонбончета“. Аз бих уточнил още: от ония народни бонбони, „дъвчащи“ ги наричат — думата би ужасила всеки езиковед, не само структуралните. Тези бонбони, колкото и да ги белиш, на края пак ще ги дъвчеш с част от хартията, неотделимо залепнала за тях. И все пак ги потърсете, другарю следовател, направете ой труда да ги намерите, защото… Е, защото Деян Драмов каза на едното: „Знаете ли, аз бих могъл да ви обичам…“

Ако оставим настрана гърдите му, то също не беше нещо особено. Високо, тъничко, с дълги крака и дълги, меки в движенията си ръце, с тесен таз и възширочки рамене — едно женско телосложение, създало се у нас през шестдесетте години на века, чийто фокус бяха необикновено едрите и подвижни гърди. Затова, колкото и да ни е неловко, не можем да ги оставим настрана. Те правеха лицата на мъжете изкуствено разсеяни, а лицето на момичето строго. То все се опитваше да ги скрие — ту кръстосваше ръцете си пред тях, ту свиваше рамене напред, а от това те се намираха в непрестанно движение и сякаш живееха самостоятелен и твърде неприятен за собственицата им живот. Приближаваха се интимно и доверително една към друга, бъбреха си нещо една на друга, клюкарствуваха навярно по адрес на разсеяните мъже, но за разлика от собственицата им едва ли се оплакваха от тях — по-скоро, кротко и сладко ги одумваха.

Та, Драмов така каза на собственицата им и обръщението „ви“ за нея се отнасяше. Пояснението е нужно, понеже законите на правописа ме задължават да го пиша с малко „в“. Впрочем не, той искаше така да го каже, мимоходом, като шеговито подмятане, а то излезе пак не в стила му: „Знаете ли, чувствувам, че бих могъл да ви обичам, навярно много да ви обичам.“ Затова веднага закопня тя да го попита: „Като брат или като баща?“ — и всичко би завършило благополучно и безопасно. Но тя нищо не запита. Дори не наведе глава, както правят обикновено момичетата. В такива случаи те веднага поглеждат обувките си и какъвто и цвят да са, те сигурно ги виждат бели, сигурно ги виждат да настъпват някоя черна, лачена обувка, докато собственикът й се е улисал да подписва с неуверена химикалка един документ, позагубил вече своята надеждност. Не, тази, която той наричаше „Катерина“, отвърна също малко тържествено: „Тогава не остава нищо друго, освен да проверя в кое точно бих могла да повярвам — в тъгата ви или в смешките…“

Но то беше по-късно. Преди това Деяя Драмов ги разведе из Боженци, показа им всичките му красиви кътчета и най-интересните му къщи, които принадлежаха все на писатели, художници, композитори. Нели запита веднъж: „Това архитектурен резерват ли е, или резерват за писатели?“ Иначе тя имаше и добри качества — често изоставаше по калдъръма на улицата заедно с подкрепящия я К., та Драмов молееше да се наслаждава на краткотрайни самоопиянения.

— А тук живее пък един поет, Катерина — каза й той пред поредната забележителност. — За щастие и той е сега на откриването, иначе щеше да ни покани да влезем. По-рано пишеше много нежна любовна лирика, но се ожени и сега пише само протестни песни…

Тя като че ли се ядоса.

— Вие също ли тогава го ударихте на сатира?

— Отдавна не съм женен — сметна той за нужно да й съобщи, а тя твърде сериозно настоя да узнае какви са съпругите на хумористите.

— Не съм срещал по-отегчени от мъжете си жени — отговори той, преди да осъзнае, че може би я плаши. — Но моята не беше такава. Тя разбираше, че хумористът е слаб човек, че смешките му са опити да прикрие поражението си пред живота. И ме обичаше, защото жалеше безпомощните. Беше милосърдна сестра. Такива няма вече. Сега се наричат медицински сестри. Болните плачеха от обич по нея. Назначиха я във вътрешно отделение, а тя избяга, защото случаите били леки. Отиде в онкологията. Проповядваше, че ролята на сестрата в днешния свят не била да дава хапчета и да бие инжекции, това можел и автомат да го прави. В обществото, където всеки е длъжен да се роди и да умре в болница, сестрата трябвало да бъде негова истинска сестра. Трябвало да помага на умиращите да умрат като човеци, последните им мигове да не бъдели миговете на самотно агонизиращо животно. Пишеше изложения до министерството да се създадат специални домове, не болници, а домове за неизлечимо болни, човешки уютни, със специално подготвени сестри-компаньонки. Такава беше…

Той видя, че смущаващите гърди, които все по-настоятелно пазеше от погледа си, се движеха някак по-могъщо и глъбинно, като мъртвото вълнение на августовско море.

— И какво стана с нея?

— Нищо. Стана писателска съпруга и почна да се срамува, че е само милосърдна сестра.

— Вие сте невъзможен! — избухна момичето. — Не ви вярвам!

Драмов се обърна към склоновете на Боженци.

— Права сте. Понякога не бива да ми вярвате. Почина. Почина, преди да бе започнала да се отегчава от мен. И почина точно така, както учеше своите умиращи в раковото отделение. Въпреки че на нея нямаше кой да помага, защото беше единствената.

Момичето не скри необичайно бързите си за едно модерно момиче сълзи. Той посегна да ги избърше, както бе обърсал преди нослето й.

— Казах ви, Катерина, не ми вярвайте! И това не е вярно.

— Не ме наричайте така — пошепна тя в дланта му. — Казвам се Ани.

Той дръпна ръката си и тръгна по стръмната улица обратно към центъра на селото…

Ето заради недовършеността на разговора им, другарю следовател, е нужно да ги намерите. Съобщете на пътната милиция, все ще ги открие да чакат някъде по шосетата. Възможно е всичко това да не е било точно така, възможно е Драмов да си го е въобразил или дори изобщо да не е имало някакви момичета, но то говори за объркаността му, за виновната му съвест, за отчаянието, в което вече се е намирал, за нуждата му от опора.

4.

Събраха се отново на мегданчето при колата, за да отидат с нея до временно предоставената на Драмов къща. Едва се измъкнаха между десетината автобуса, едва не сгазиха няколко бабички, врязвайки се в мравешката им колона, предвождана от изнурен селски поп с незабележим във времето на брадите професионален отличителен белег, с избеляло бедняшко расо. Нели дълго се обръща подир бабичките — сигурно й се прищя да опита въздействието на хубостта си и върху свещеника. Ани изрече като предупреждение:

— Не бих могла да живея в туристическо селище.

Драмов мълча чак до дома си. Мълчаливо ги разведе из малкото дворче с грижливо подстриганата свежа трева, със старинна чучуреста чешма, чиято новост крещеше отдалеч. Имаше дори традиционния надпис, направен обаче с тебешир, сякаш да не го забравят, докато му дойде времето да бъде издълбан в камъка. Момичетата изчукаха.

— Не, вие сте невъзможен! — възмути се за втори път Ани. — Как може да се гаврите с такъв надпис. Ние вчера бяхме на Етъра, преписахме си го дори. Как беше, Нели?

Нели затърси в чантата си, но К. съобщи известния надпис от етнографския музей с безстрастието на гаров диспечер:

— Вятър замита стъпките ни, първо страстите, после времето ни поглъща. Съгради се тази чешма, защото камъкът е по-траен от нас, а водата вечна. — После все така безстрастно определи: — Този е по-интересен.

На чешмата пишеше: „Странниче, наведеш ли се да пиеш, ти почваш да гледаш със задника си към света. Само утоленият вижда с очите си. Съгради се тази чешма, защото водата тече и се изтича, а жаждата ни е вечна.“

Въпреки това Ани каза за трети път: Не, вие сте невъзможен! Но като че ли се чувствуваше виновна за мрачната затвореност на хумориста, който с половин уста ги покани да пият кафе. Той още преживяше съвпадението на имената, макар в това да нямаше нищо необикновено при едно толкова разпространено женско име. Питаше се и откъде К. знае надписа на чешмата, като етнографският музей се намира също далеч извън града.

Седнаха на дългия миндерлък пред камината, след като повъзклицаваха одобрително над умерено старинната наредба. Бяха влизали и в съседната стая — малка спалня-кабинет с две турски саби на стената. Ани погали с нежно страхопочитание голата и сякаш изоставена на миниатюрното бюро пишеща машина. Драмов се отвърна от нея с досадата на писателя професионалист, но и той, и машината още не знаеха, че им предстои да изпишат всичките тези страници. Отиде в кухничката да приготви кафето, върна се най-напред с шише коняк и завари на миндерлъка само Ани. Бе кръстосала неспокойно дългите си крака, неспокойно се надигна от шарената възглавница.

— Отидоха да разгледат съседните дворове. Докато станело кафето. Нели го замъкна. Казах й да не досажда на човека.

Драмов я прекъсна с мълчанието си. Привлече софричката към щръкналите й крака, нареди трите глинени чашки и мълчаливо се изправи.

— Не ме гледайте така! — помоли момичето.

Той си възвърна най-после плачливата маска.

— Дааа, от гърдите човек не може да види човека.

— Не ставайте лош — бликнаха отново бързите сълзи на Ани. — Какво съм виновна аз? От ей такава страдам заради тях! Аз не мога ли да кажа: от тия ваши погледи човек не може да види човека? Как ли не съм ги стягала и крила! Мислех дори да ги оперирам, но после си рекох: Нека! Нека… — и тя отмъстително изпъчи гърдите си като стриптизьорка в бравурния акт.

— Няма да ме уплашите! Аз много съм преживял! Дори в международната година на жената успях да се опазя — разсмя се Драмов весело и добро. Смъкна изведнъж дясното си рамо надолу, разкриви уста, закуца към нея, имитирайки Лоурънс Оливие в „Ричард Трети“, размаха отчаяно ръце: Целувка! Целувка! Половината царство за една целувка!

Ани отбранително разпери пръсти пред гърдите си.

— Много ниско ме оценявате.

— Другата половина — за другото — пошепна той в бакалски пазарлък. — Ха, вие сте можели и да се изчервявате!

Ани не само се изчерви, а и още по-решително издигна затворническата решетка на пръстите си пред него. Викна: Кафето! — и той побягна, неразбрал, че това е било само военна хитрост. А край голямото бакърено джезве пак му се стори, че всичко се разиграва като в блудкав филм.

Още на прага усети тревожното й очакване, но се съсредоточи в подреждането на четирите чашки, в мераклийското наливане на кафето, така че да се образуват жабешки очи. Все така наведен над старинната софричка, единствен оригинал сред околната имитация, рече, отказвайки да употреби истинското й име:

— Катерина, ако знаех, че няма да ви е много неприятно, бих си пожелал инфарктът да ме удари, когато лежа на гърдите ви.

— Не, вие наистина сте невъзможен! — за четвърти път пъргавото въображение на момичето, а той разбра, че му се иска преди инфаркта да го чуе поне още няколко хиляди пъти. Отдавна никоя оценка не бе го ощастливявала толкова.

— Това беше предложение, Катерина. Истинско предложение! Защо се правите, че не разбирате комплексната система на структурата му?

— Разбрах го, но не бива!

— Уверена ли сте?

С лъснати от одевешните сълзи очи и с лъснало носле, тя изведнъж се опита да влезе в стила му.

— Боя се да не развия и аз някой комплекс като приятеля ви.

Той бе забравил предишното си съчинение, както забравяше повечето си вицове, родени в стихията на собственото му забавление.

— Какъв комплекс?

— Да се целувам само с хумористи.

Той седна насреща й върху трикракото столче. Не знаеше с какво да продължи, защото машинката му за вицове бе засякла и стържеше на празни обороти, пък не беше и сигурен дали трябва непременно и още сега да казва нещо повече.

— Ау, заварвам ги в неловко положение! — писнаха на пруста.

Нели се хвърли на миндерлъка, така че дъските му изпращяха.

— Леле, какъв мъж! Ще го разведа! Като нищо ще го разведа!

— Кого бе, момиче?

— Как кого? Професора!

— Ама той женен ли е? — смая се Драмов и се усъмни в насочеността на английския анекдот за великия артист.

Нели все така театрално се уплаши.

— Не е ли?

— Мислех, че не.

— Ужас! Щом никоя досега не е успяла да го ожени… Пък аз, горката, съвсем съм неопитна!

— Това ти е лошото, Нели — каза приятелката й. — Лесно изпадаш в малодушие.

Но у Нели нямаше малодушие; хубостта й викаше и пееше с рекламна всепобедност:

— Това ли е моето кафе? А конякът ми къде е?

— А професорът къде е? — продължи Драмов въпросите й.

Тя великодушно му прости една слабост.

— Е, и професорите ходят донякъде!

Драмов рипна от столчето. Къщата бе селска, обаче при реставрацията й тоалетната бе преместена от двора в нея. А той не бе чул други стъпки освен тропота на моминските токчета. Не помнеше и в тия дни К. да бе посещавал това най-човешко от всички човешки помещения. Там го нямаше, нямаше то и на двора. Не се виждаше и по безлюдната улица или край колата. Върна се пребледнял.

— Къде се разделихте?

— Сигурно е избягал — развесели се Ани. — Нели, ти си уплашила човека с твоята нападателност.

— Къде се разделихте? Накъде тръгна?

— Ами… ще дойде. Каза, че ще дойде. Ей тука, отпред!

— Но какво толкова — разтревожи се Ани от необяснимия му гняв. — Няма да се загуби. Тук сигурно всички ви познават.

Драмов изпъшка и вдигна столчето, което бе се преобърнало при скока му. Взе приготвената за К. чашка с коняк — не биваше да пие заради колата — и я гаврътна, сякаш нямаше търпение да я налее отново. Чак след третата доза успокоително изпъшка отново:

— Сватбата май няма да се състои, Нели!…

5.

Оставиха му бележка на портата, когато отидоха да обядват в механата, върнаха се, слязоха с колата на мегдана. Напразно го чакаха и там. Момичетата се безпокояха сега повече от Драмов и не заради срещата, която имали с приятелката си Линчето. Това му върна спокойствието. Запита ги:

— Как е на английски „майната му“? — и седна зад волана, но не потегли толкова решително, та свещеникът с прашното бедняшко расо ги застигна.

— Ако отивате към града и сте така любезен…

— Качвайте се — заповяда сърдито Драмов. — Катерина, минете отпред!

Ани покорно се премести до него. Свещеникът дълго намъква расото си в колата, положи черната си сламена шапка между Нели и себе си. Драмов го видя да бърше простоватото си гладнишко лице с изненадващо луксозна носна кърпа. Бе се обърнал да огледа още веднъж задръстеното от коли мегданче. Трябваше да се утеши с надеждата, че ако К. Не е изчезнал окончателно, ще се подчини на нареждането му и ще остане в Боженци. С втората бележка на портата Драмов му съобщаваше да поиска ключа от съседите. Свещеникът улови погледа му и виновно се усмихна.

— Суеверен ли сте?

— Защо? Аааа, не, отче! Рекох да си поделим момичетата, затова ви турих отзад. Но ако ви е неприятно…

Свещеникът не се обиди от грозната шега, дори се отърсваше от първоначалното си смущение. Лицето му все още лъщеше от пот.

— О, брате, вече не ме вълнува женската красота.

— Така ли? Не изглеждате по-стар от мен. Имайте обаче пред вид, че момичето до вас току-що обърна в бягство най-равнодушния професор на земята.

Търсеше начин да я накаже въпреки твърденията й, че с нищо не е изплашила йейлския професор. Попът му се стори добро отмъщение и вече можеха да тръгват. Зад гърба му свещеникът се оправдаваше с някакъв забравен документ, трябвало веднага да го вземе, защото нали утре е карнавалът, щял с такси да се върне, а пък бабите… Рече си: „Не съм суеверен, но дано тоя поп не ми докара някоя беля!“ Боеше се заради изпития коняк, а катаджиите сигурно бяха заели вече местата за засада във фестивалната мобилизация. Опита се да поразмишлява, лично ли да се яви при Харитонов, или да го помоли от уличен телефон да изчакат двата обещани от киборга дни, но му пречеше благият глас на свещеника. Той гъделичкаше врата му с непривични интонации.

— С тях вече никой не се занимава, сестрице — обясняваше той на Нели, която сигурно бе го подиграла вече заради бабичките. — Така ли да си отидат от тоя свят, отритнати и забравени? Човекът днес умира в болницата, захвърлен от близките си, в бездушна обстановка, сред хора, за които е само една досадна бройка в делничния им план. Нима тъй трябва да си отива човекът от света, човекът, който е творил тоя свят?…

Ани също бе се обърнала. Драмов зърна тъничкото й, оголено бедро, усети погледа, с който тя му припомняше нещо определено. Отново се ядоса.

— Това на ерес намирисва, отче. Нали уж бог го е сътворил?

— Днешният човек няма време да мисли ни за бога, ни за висшия ред на нещата, друже — отвърна свещеникът и Драмов се наведе над волана, защото дъхът на попа опърли врата му. — Прекалено много е зает със себе си. Но ето че дойдат годините и месеците, когато е принуден полека-лека да се сбогува с онова, което е вършил и трупал в бързия си живот. И тогава той изведнъж усеща нуждата някой да му каже добро ли, зло ли е творил, но някой, на когото да вярва. Защото какво ще му отговорят хората? За едни е било добро, за други зло, винаги е така с делата человечески, друже, с всичките. Не му е нужен бог на човека, докато е млад и силен като вас, наистина не му е нужен. Каквото и да му говори бог, той ще си знае своето. Но когато остане насаме пред смъртта, когато няма да има вече с кого другиго да говори, освен с нея, тогава, ако отвори сърцето си и ума си, бог ще дойде и ще му каже: „Не плачи, сине человечески! Ти не си сам, ти не си тленен, тленна е само пресъхналата ти плът, понеже соковете й са отишли, за да цъфти този свят и над гроба ти и да те прославя вовеки веков. Посрещни спокойно моята пратеница. Няма от какво да се боиш и няма от какво да се срамуваш. Ти много зло насътвори, а малко добро, но не едничък ти си виновен за това и ето, настъпил е часът, когато най-после ангелът и сатаната ще се примирят в душата ти.“

Свещеникът отново измъкна луксозната си кърпа.

— Ама вие цяла надгробна реч ни произнесохте! — засмя се Нели.

— Не е надгробна, приятелко — побърза свещеникът да свали кърпата от устата си. — Тъкмо надгробна не бива да бъде! Бедата е, че всичко това, което човекът има нужда да чуе като утеха и въздание за живота си, хората му го казват чак когато пръстта вече е запушила ушите му и той си е заминал без блага дума за изпроводяк…

Спирачките изпъшкаха под внезапния удар на педала. Свещеникът полетя напред, Ани се опря с длани в стъклото.

— Стана ли нещо?

— Не, не! Извинявайте! Просто трябва да си почина малко. Ще се поразтъпча за минутка…

Но Ани, разбрала защо е толкова разстроен, не го остави сам. Решително скочи подире му. Нели се поколеба и също излезе. След десетина крачки Драмов бе вече се овладял. Тежките гроздове на живота върху тая тъничка лозница до него не говореха за смърт. Дожаля му за самотния и объркан в чуждата кола свещеник.

— Елате, отче, елате да изпушим по една цигара!

Той веднага излезе и като че ли се засрами от прашното си расо, отупа полите му.

— Аз май ви досадих, но нали ме запитахте къде съм повел моите бабички.

— Това точно аз не разбрах — усмихна му се Драмов. — Сигурно не съм го чул.

— Ами натам, друже, пак натам ги водя, където всички ще отидем. Но ги водя вкупом, да не са самички. И ги водя по разни хубави места и им думам: „Ето, гледайте, всичката тая хубост от вас се е пръкнала, сестри мои! От онова, което вие сте родили, защото то е същото, което пък вас е родило и което ще родят и внуците ви и правнуците ви. И то няма да умре, защото то не може да умре. То е на Земята и между звездите, във водата и в огъня, и смъртна е само обвивката му, но за нея няма що да страдаме, защото то ще си намира все по-хубава и по-добра обвивка. Ние с вас свършихме на тая Земя, каквото се искаше от нас, остава ни само вече да му се радваме…“

Той изрече всичко това, вървейки бавно край Драмов, и като че ли се боеше да види как го възприема, понеже от другата страна на хумориста войнствено се полюшваха греховните гроздове на живота. Нели весело се изравни с него.

— Другарю свещеник, вие сте феноменален! Нещо като свещеник социалистически реалист.

Попът не разбра термина, нито иронията, поспря се.

— Реалист съм, сестрице, правилно познахте. Затова се мъча да помагам само там, където още може да се помага. Вие сте млада, хубава, лесно е да бъдете обичана. Но колко е трудно да обичаш човека, когато той е стар и грозен, и никому вече ненужен! А тогава той има стократно по-голяма нужда да стопли изстиващата си плът с грейката на една обич. Кажете, къде да отидат тези стари наши майки? Къде да отиде онзи, който иска да вярва в нещо добро и едва сега е намерил мъничко време затова?…

— Отче — пресрещна Драмов новата му патосна вълна. — Преди няколко години бях в една западна държава. Видях много интересна реклама на входа на една черква. Пишеше: „Приятелю, ако си се уморил от греховете си, влез в този божи дом.“ — Свещеникът закима одобрително, погали и едва забележимия си професионален отличителен белег, та коварността го изненада неподготвен: — Отдолу обаче имаше още един надпис, на ръка: „А ако не си, потърси Соня на 85-26-13.“

И все пак попът се засмя пръв, защото момичетата заради него не посмяха да се отпуснат. Извади кърпата да скрие лицето си, гласът му чак изтъня и се начупи в захлас.

— Вие май забравихте, че сте свещеник! — възтържествува хумористът.

— О, не, не, но… но вицът е остроумен. Виц е нали? Защо да ме се смея? Смехът, брате, също ни е от бога.

— Я да ви закарам аз на конференцията! И без това никой няма да ни каже какво точно представлява смехът и откъде се е взел.

Свещеникът спря да бърше гладнишкото си лице и попита за какво ще е конференцията. После заговори с подозрително чужд за един селски поп речник:

— Може някому да се стори ерес, но същината на хумора не е чужда на религиозното отношение към света. Хуморът вижда земното и човешкото в неговите несъвършенства — вие ще кажете: спрямо идеала, аз ще кажа: спрямо бога, и всъщност ще сме казали едно и също. Защото хуморът също се бори против недъзите, вярвайки отнапред, че те не са нито най-важните, нито окончателните дадености на живота. И като развенчава илюзиите, които човек си създава за себе си и за света, той ни помага да оценяваме вярно стойностите, да не търсим измамно спасение в чужди на живота идеали. Но, както казах, онова, от което той смъква булото на лъжливата сериозност, той го разглежда с очите на любовта и добродетелта. Злият човек, другарю, никога не притежава чувство за хумор! Защото истинският хумор не е да умееш да разправяш вицове. Това е най-вече оная добротворна сила, която те кара да не се отнасяш прекалено сериозно към себе си, да не се въздигаш над другите като нещо по-важно и по-съвършено. Тя обича света, тая добра сила, с всичките му глупости, както обичаме сянката заради слънцето, която я създава. А обичта ни към света е едновременно и нашата благодарност към създателя му, че ни е разрешено да живеем в този несъвършен свят и ни е дадена възможността сами да го правим по-добър…

Ани го прекъсна закачливо, но закачката й бе насочена другаде:

— Хуморът, да, но хумористът, отче? Не го ли използува той, за да се отделя от другите? Впрочем то зависи от хумориста де! — деликатно избърза тя с уговорката си. — Пък мен за хумористите ми е жал. Те единствени май нямат право да мечтаят за безсмъртие на творенията си. Ще рече, предварително да признаят безсмислието на своята борба.

Беше досадно познато, сигурно бе го прочела някъде, но Драмов щеше да се разнежи и потърси спасение в подмолната подигравка.

— Както разбирам, отче, вие утре няма да заведете бабичките в Соколския манастир, а на карнавала.

Свещеникът пак не я чу.

— На манастира ще идем, като се върна. А утре ще ги заведа на карнавала. Защото смехът, това е радостният поздрав на човека към битието и към самия себе си като висше творение под слънцето.

— Доста модерна теология извадихте — рече Ани и Драмов усети у нея същата неприязън към свещеника. — Доколкото знам, за религията карнавалът винаги е бил дяволска работа или най-малкото — езическа.

— Човекът си е вечен езичник, сестро, нали това ви казвах досега! Защо да забравя, че се е родил езичник? Ако го забрави, ще загуби и нуждата си от вяра. Пък само вярата може да потиска и преобразува варварското в него.

— Охо, вие и до психоанализата опряхте! — залюля лозницата греховните си гроздове.

Свещеникът очевидно не я разбра, но й се усмихна мило и всеопрощаващо. В бедняшките си одежди и на възраст, когато не можеш да очакваш повече никакви чудеса, когато би трябвало да ти е останала само гладната болка, че за да си изкарваш хляба, си принуден до края на живота си да повтаряш и повтаряш несбъдващи се пророчества и анатеми, тоя селски поп излъчваше такава невероятна обич към хората, че на Драмов се прииска да го бутне в дерето, до което бе ги завела бавната им разходка. Той го огледа още веднъж, вече безцеремонно, сигурен, че пред него стои киборгът и отново пародира пиянските му проповеди. Каза, многозначително наблягайки на „оня ден“:

— Оня ден чух едно ново детско броене. Звездите греят ясно, попът кара бясно, колата му в дерето, попът — в меверето.

Ани по съпружески го ръгна в ребрата, но свещеникът бе изслушал тирадата с удовлетворение.

— Ето че попът още не е изчезнал и от детското словотворчество! Като почнеш от „Скарали се две петлета пред попова вратничка…“

— Аз не знам поп в България да има кола — обади се законната доза глупост, заложена в журналната красота на Нели. — Те някога са били богати. Ония попове, дето сега са с коли, си имат и шофьори, значи, в меверето ще идат шофьорите им.

Свещеникът й подари своята опрощаваща усмивка, но не прие защитата й.

— Да, все още сме комична фигура, макар колата ни отдавна да е в пропастта. А то показва, че може би е невъзможно да бъдем изхвърлени напълно от живота.

Драмов се разкая заради злобната си закачка, позагуби и увереността си, че това е киборгът.

— Отче, не се сърдете, че така…

Но той се отделя внезапно от тях и застана до самия ръб на стръмното дере. Реката блещукаше лукаво на дъното с мътните си, мазни вълнички, понесли мръсотиите на града. Лукаво зазвучаха и думите му, макар той да ги запя в тих проповеднически унес:

— И показа ми чиста река с водата на живота, бистра като кристал, изтичаща от престола на бога и на агнеца. Посред главната улица на града и от двете страни на реката стои дърво на живота, което дава дванайсет пъти плодове, като всеки месец ражда своя плод. Листата на дървото служат за изцеление на народите… И не ще има вече никакво проклятие, защото престолът на бога и на агнеца ще бъде в града… И ми каза: Не заключвай пророчествените думи на тази книга! Неправедният нека върши своите неправди, нечистият нека се още скверни; праведният нека върши още правда, а светият нека се още осветява… Ето, скоро ще дойда и отплатата му е с мене, за да въздам всекиму според неговите дела. Блажени са, които изпълняват заповедите му, за да имат право да ядат от дървото на живота и да влязат в града през портите му. А отвън ще останат псетата и чародейците, блудниците и убийците, и идолопоклонниците, и всеки, който обича и върши лъжа…

— Амин! — прихнаха момичетата едновременно.

Той се обърна към тях, достолепно непоклатим във всеопрощението си.

— Това е из откровението на Йоана Богослов, С него завършва светото писание.

Драмов едва сега позна маншетите на тъмночервените крачоли под дългото расо и новотата на габровските обувки под уличния прах, спомни си и купената от него луксозна носна кърпа. Това го накара отново да отмалее, но в него звънна и уморената утеха, че попът в Боженци поне не тича съвсем гол сред бабичките си. Скара му се вяло, като на неразбиращо дете:

— Отче, вие уж бързахте! Хайде, стига сте ни плашили с проповеди!

6.

Из пътя до колата Ани му рече:

— Не е ли тъжна история това, карнавалът? Да се маскираш, за да можеш да се повеселиш? Никога не съм била. Цяла седмица вече го репетираме с Нели.

— Още по-тъжно е да живееш като мен сред един непрекъснат карнавал — отвърна Драмов и веднага се ядоса на неволното си саморазкриване. — Не ви ли трябва режисьор?

— Боя се, че с режисьор ще стане още по-тъжно.

Но той бе загубил ищаха си за флирт. Замислено ги изчака да се настанят и веднага потегли. Попът също като че ли бе изчерпал запасите си от проповеди, отвръщаше едносрично на закачките на Нели, а на възвишението пред града изведнъж викна:

— Спрете! — И го повтори панически: — Спрете, ви казвам!

Драмов отби встрани, задните гуми застъргаха към хендека. Свещеникът не дочака да спре, излетя навън, сякаш обхванат от внезапно стомашно разстройство. Запърполи с расото си еад ливадата като грамадна черна птица. Щом затегна добре ръчната спирачка, Драмов хукна подире му. Бе осъзнал с ония, предишните, мистични тръпки в слабините, че той му извика да спре тъкмо когато виждаше във въображението си как го откарва направо в управлението, когато се чуваше да казва на подполковника: „Ето ви го, а мен ме оставете сега да си гледам работата…“

Свещеникът развяваше така бързо черните криле на расото си, че го позастигна едва на стотина метра от пътя.

— Не бягайте! Няма да ми избягате!…

Той навлезе в храстите пред малката закелевяла горичка и пак така внезапно като че ли се разколеба в успешния изход на бягството си.

— Не ви ли е срам? Как можахте да съблечете попа?… — задъхваше се Драмов, спъвайки се в коренищата.

Над разкопчаната яка на расото се обърна едно нечовешки спокойно лице, по което нямаше нито капчица пот, нито петънце от усилията на кръвта, довела го с такава скорост дотука. Като изтрито с хлебна гума бе и мястото на късата, рядка брадичка. Беше лицето на професора по структурална лингвистика, а расото под него сега можеше да бъде и стар професорски талар.

— Не знам, казах ви, програмата ми е повредена. Блокирал е и самоунищожителният механизъм.

— Повредена, повредена! На всички ни е повредена програмата, ако е въпросът! Омръзна ми вече!

Премалял от тичането, от влажната задуха след дъжда, от коняка в клетките си, хумористът се отпусна върху една туфа.

— Какво ви е омръзнало, Драмов?

— Всичко! А най-вече вие, с вашите… — Той се дръпна, сякаш мазночерният пистолет бе го ударил по челото. — Ей!…

— Опитайте с това!

— Откъде го взехте? — ужаси се хумористът.

— Трябва да опитаме, Драмов. Простете, че ви задължавам, но аз не мога сам, не ми е заложено в програмата.

— Вие сте луд! Не, вие сте просто една повредена машина! Махайте се от очите ми! Не ща да имам нищо общо с вас!

— Бъдете мъж, Драмов! — строго прекъсна крясъците му киборгът. — Хайде! Може би така ще ви е по-лесно. Нали мразите попа в себе си?

Той натика дръжката на пистолета в ръката му и хумористът я прие, за да бъде все пак у него. Пистолетът сигурно бе откраднат отнякъде. Расото се отдалечи на пет-шест крачки. Един бял пръст засочи някаква точка в средата на корема, хумористът го виждаше размит върху вехтия плат на цялото расо.

— Ето тука! Дано успеем!

Драмов наведе глава към мравките, които усърдно изучаваха обущата му.

— Стреляйте! — извикаха му. — Нали ви е омръзнало? Стреляйте! Спасете карнавала!

— Не мога! — промълви обезсилено хумористът. — Разберете, не мога!

— Не мога! — изкрещя насреща му едно отчаяно ехо. — Не искам! Чувате ли, не искаааам!…

Хумористът сепнато вдигна клепачите си, затиснали очните му ябълки като жестоки палци. Лицето над попското расо се кривеше в плачливи гримаси, превръщаше се в едно до ужас познато лице, което не преставаше да крещи:

— Омръзна ми! Чувате ли! Искам да живея като хората, да ги обичам, да им съчувствувам… От къде на къде ще им се смея? С какво право…

Пистолетът сам отметна ръката му. Изстрелът го оглуши, но оная мека уста продължи да се криви плачливо и да дърдори, да дърдори, а Драмов продължаваше да чува дърдоренето й: „Стига с тоя карнавал! Това е престъпление! Превръщаме злото в панаирна атракция, вместо да насъскваме хората против него! Омръзна ми тая шутовщина! Оставете ме да си напиша романа…“

Не я спря и вторият изстрел, и третият, и четвъртият. Не, на четвъртия тя се усмихна като във весел унес и се разчекна във влагата пред очите му. При петия изстрел го опърли чудовищна жега и под клепачите му лумнаха черно-червени пламъци. Когато ушите му сподавиха своя писък, а зениците отново прогледнаха, пред него имаше само една горичка, като несръчно направен театрален декор, влажно, небе от потъмняло сребро над нея, купчинка черни сажди в тревата, която вятърът гальовно раздухваше. Можеха да бъдат от изгоряло расо, но можеха да бъдат и от всяка друга дреха или просто от хартия. Той взе изтървания пистолет от земята — в пачката му би трябвало да има поне още един куршум и за него — и побърза да го скрие в джоба си. Не намери обаче сили да стане. Притъпеният му слух не бе уловил боязливия шум на стъпките.

— Къде изчезнахте?

Той седеше на своята туфа и гледаше тънките, още по-мургави в чорапите момински крака, стъпили върху последните неотвени сажди.

— Но вие… вие сте плакали! — разтревожи се момичето. — Защо?

— Защото се казвате Ани.

— Оставете сега шегите! Какво ви е?

— Приказката свърши, Катерина.

— Каква приказка?

— Намеси ли се жена, всяка приказка свършва.

— Забравяте Шехеразада! Тя…

— Шехеразада е разправяла чужди приказки, момиче.

— Пак искате да ме обидите! Лошо ли ви е?

— Ще мине. От коняка е сигурно, и от вас, Катерина.

— А попът къде е?

— Убиха го!

— Аха! Вие сте, както се казва, войнствуващ атеист — позасмя се тя, но за всеки случай се огледа. — Къде е все пак?

— Избяга.

— Странен поп! Но беше истински проповедник.

— Виждали ли сте истински проповедник?

— Не съм — призна си момичето.

— Да, това сигурно е най-странната професия, която е измислило човечеството.

Тънките кафяви стебла на лозницата пристъпиха, но той още не вдигаше глава към надвесените над него греховни гроздове.

— Ще влезем ли все пак в Габрово — запита го тя и се опита да повтори амзонната мелодия на попа: — Или ще останем при блудниците и чародейците, при идолопоклонниците и убийците?…

Една ръка, като смътна надежда, мъничка и тъмна, се протягаше да го вдигне от земята.

Той не я пое. Може би, защото не бе уверен в съществуването й. Изправи се сам, отвърна й с една от много редките си усмивки:

— Да влезем, карнавалът ще ни скрие…

Тук завършвам своите показания, другарю следовател. Както виждате: нито с молба за снизхождение, нито с особено разкаяние, защото ми се струва, че знам как ще ги посрещнете. Навярно сте още обиден, загдето Харитонов арестува пък вас вместо киборга, та трябваше аз да ви освобождавам. Ако ли пък вече ви е минало, в най-добрия случай, от уважение към мен, приятеля на вашия град, ще ми разиграете недоумение:

— Да не искате да кажете, че всичко това се е случило тука, в Габрово? В нашето Габрово?

А аз не ще мога да ви отговоря, защото също вече се питам, възможно ли е наистина да се случат такива неща в този спокоен и благоразумен град, където никой никога не се е представял за другиго и никога не са се рязали опашките на котките? Но едновременно се питам: А защо пък да не се случат и в него? С какво е по-различен той от другите? Или мислите, че няма да го понесе ли? И че няма да се засмее със своя умен и великодушен смях? Нали чувството за хумор тъкмо в това се състои — да можеш да се издигнеш над себе си, без да се въздигаш над другите!

Толкова! Как отвръщахме като деца, когато разправяхме някоя своя небивалица и виждахме, че не ни вярват? — За вас лъжа, за мен истина! Но за всичките тези събития, дано се убедихте поне в това, няма друг виновник, другарю следовател, освен мен…

За което и собственоръчно се подписвам:

25 декември 1975 г.

Д. Драмов

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.